КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Чех Н.А.
Єдиний унікальний номер справи № 755/9331/20
Апеляційне провадження №22ц/824/11324/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
06 жовтня  2020 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Мережко М.В.,
суддів                       - Верланова С.М., Савченка С.І.,
            секретар                   -Тютюнник О.І.
 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою  ОСОБА_1   на ухвалу  судді Дніпровського    районного  суду м. Києва від 08 липня  2020 року у  справі за  заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Департамент з питань  цивільного захисту та ліквідації наслідків Чоронобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації про встановлення факту , що має юридичне  значення.
       Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
У  липні 2020 року до Дніпровського районного суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заявник просить суд встановити факт залучення його до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 30 листопада 1986 року по 15 грудня 1986 року.
Встановлення даного юридичного факту необхідне заявнику для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи та отримання посвідчення  особи з інвалідністю  внаслідок  війни .
  Ухвалою судді Дніпровського  районного суду м. Києва  від 08 липня  2020 року відмовлено у відкритті провадження  з підстав  п.1 ч.1 ст. 186  ЦПК України, роз`яснено  ОСОБА_1 право на звернення до суду у встановленому законом порядку  адміністративного судочинства .    
   Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій просив  скасувати ухвалу,  направити справу до суду першої інстанції для подальшого  розгляду. У скарзі зазначав, що суд неповно з`ясував обставини справи, не провів жодного засідання  за участю заявника.  
  Апеляційна скарга не   підлягає задоволенню  з таких підстав.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на  06 жовтня  2020 року   за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни  місця проживання або місцезнаходження від   апелянта   не надходило. Заяв про  причини неявки в судове засідання  від   апелянта  до апеляційного суду  не надходило.
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
  Враховуючи, що апелянт, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи,   про причини  неявки  сторони суд не повідомив, колегія суддів вважає, що вважати  причини  неявки  апелянта  до суду поважними,  відсутні.          
    Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
   Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту – ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи в порядку позовного (загального або спрощеного), наказного та окремого провадження.
  За змістом ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
  За правовим аналізом вказаної норми, окреме провадження – це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.
 Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров’я врегульовано Законом України  «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до вимог абзацу 1 частини 1 статті 55 вказанного Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, про що також зазначено у статті 26 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.
Як убачається з абзацу 2 пункту 1 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року не менше 5 календарних днів, мають право на зменшення пенсійного віку на 10 років.
Згідно зі статтею 65 цього ж Закону документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Як видно із матеріалів справи,  громадянин ОСОБА_1 , є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС (категорія 1) і йому видано посвідчення серії  НОМЕР_1 , яке є дійсним. Про це ОСОБА_1 вказав у своїй заяві . 
Підпунктом «ґ» пункту 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 221 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та 
довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або 
інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де
 особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; посвідчення 
потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання 
(роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Таким чином, з аналізу вищезазначених норм можна зробити висновок про те, що єдиним документом, що підтверджує статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та надає право користування пільгами, встановленими законом, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є 
посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
 Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у частині 1 стт.315 ЦПК України .
Разом із тим в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких 
залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, 
якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.( ч.2 ст. 315 ЦПК України) 
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що в 
порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 
згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить 
виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним 
законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої 
можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує 
факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним 
вирішенням спору про право.
 При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне 
значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки
 чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця
 заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень 
іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито — закриває провадження у ній.
Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також на територіях
радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється 
підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення — органами місцевого самоврядування.
Отже, законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить заявник.  Такий висновок зробила  Велика палат ВС 18 грудня 2019 року  у справі № 370\2598\16-ц.
Із заявлених вимог вбачається, що між заявником і заінтересованою особою виник спір з приводу встановлення  ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю  2 групи внаслідок війни  та отриманням ним посвідчення особи з інвалідністю   внаслідок війни .  
Відповідно до  Кодексу адміністративного судочинства України  місцевим загальним 
судам як адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи щодо спорів 
фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат 
непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним 
страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.  
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, зі змінами, визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.
Як встановлено, заявник просить суд встановити факт залучення його до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 30 листопада 1986 року по 15 грудня 1986 року. Тобто, між заявником та зацікавленою особою існує спір про право на пільги як учасника ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи .
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 310/8703/17 Верховний Суд зазначив, що згідно з пунктом 1 частини першої  14  Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать, зокрема, інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Правовий статус інваліда війни підтверджується відповідним посвідченням, виданим відповідно до Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 .( далі - Порядок ) 
У пункті 10 Порядку зазначено, що посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Оскільки законодавство передбачає спеціальний порядок встановлення статусу інваліда війни, то в окремому провадженні не може бути встановлений юридичний факт залучення заявника до складу формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який фактично підтвердить належність заявника до інвалідів війни.
У випадку якщо заінтересована особа отримала від заявника документи, які підтверджують факт його залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проте надала відмову, яку заявник, маючи документальні підтвердження зазначеного факту, вважає безпідставною, він може оскаржити такі дії заінтересованої особи до адміністративного суду, до повноважень якого належить, зокрема, перевірка законності й обґрунтованості відмови заінтересованої особи та оцінка наданих їй заявником документів як доказів його залучення до формувань цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
 З аналізу вказаних вище норм права, висновок суду першої інстанції , що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження а підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства,є цілком обґрунтованим.
Перевіряючи  законність і обґрунтованість  постановленої ухвали , в межах доводів  апеляційної скарги,  колегія суддів вважає, що  ухвала  є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування  відсутні .
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,375, 381 - 384  ЦПК України , колегія суддів ,-
    
П о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення .
Ухвалу  судді Дніпровського районного  суду м. Києва  від 08 липня  2020 року  залишити без змін. 
Постанова  суду апеляційної інстанції набирає законної сили з  дня її прийняття
Касаційна скарга на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення  вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 08 жовтня 2020 року.
        
Головуючий                                                     
 
Судді