КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 757/225/20-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/10129/2020	Головуючий у суді першої інстанції - Волкова С.Я. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
07 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                                     Оніщук М.І.,
судді                                                          Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
секретар                                                    Ющенко Я.М.
за участю:
представника відповідача                    Немирівської А.Г. ,
представника третьої особи
Національного банку України             Кузьменко Ю.С.,    
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про відшкодування шкоди, заподіяної з вини Держави,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України, згідно з яким просив: стягнути з Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної йому шкоди суму у розмірі 14 000,00 доларів США, що складає його вклад згідно з договором банківського вкладу від 12.06.2014 року за № 06/1268-2014; 350,00 доларів США - 0,5 % річних згідно з договором банківського вкладу від 12.06.2014 року за № 06/1268-2014; 2 268,00 доларів США - 3 % річних  за весь період від розміру боргу згідно з договором банківського вкладу від 12.06.2014 року за № 06/1268-2014.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що постановою Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 826/10319/15 частково задоволено його касаційну скаргу, скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 року, ухвалено нове судове рішення, яким визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. при розгляді вимоги щодо відшкодування коштів за вкладом, зобов`язано останню подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо нього, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу № 06/1268-2014 від 12.06.2014 року.
Разом з тим, зазначав, що незважаючи на ухвалення Верховним Судом вказаної постанови, 07.10.2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у відповідь на його заяву про виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом повідомив про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк», як юридичної особи.
За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що Фонд, як державна структура, діючи в інтересах Держави, позбавив його права і можливості отримати свої кошти за депозитним вкладом, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 151-161).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що саме відсутність чіткої налагодженої роботи державного механізму, як регулятора суспільних відносин у державі, призвело спочатку до незадовільної роботи банківської системи і, як наслідок, неможливість отримання ним своїх вкладних депозитних коштів та до неможливості виконання судового рішення, ухваленого на його користь (а.с. 163-181).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.07.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 191, 192).
21.07.2020 року до суду надійшов відзив Національного банку України на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні (а.с. 198-292).
21.07.2020 року до суду надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні (а.с.223-225).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.08.2020 справу призначено до розгляду (а.с. 197).
Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності.
Представник відповідача та представник третьої особи - Національного банку України у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.
Третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не сповістила.
Разом з тим, враховуючи положення ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглядати справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала адміністративна справа № 826/10319/15 за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" Пантіної Любові Олександрівни про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.
Разом з тим, постановою Верховного Суду від 21.08.2019 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 . Скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 року. Ухвалено нову постанову. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Старокиївський банк" Пантіної Любові Олександрівни при визнанні нікчемними договору банківського рахунку від 29.05.2014 року № 8318 та договору банківського вкладу № 06/1268-2014 від 12.06.2014 року. Частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Старокиївський банк" Пантіної Л.О. про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії. Визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" Пантіної Л.О. при розгляді відмови щодо відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_2 . Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві "Старокиївський банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу № 06/1268-2014 від 12.06.2014 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Звертаючись до суду з даним позовом та пред`являючи позовні вимоги до Держави України в особі Уряду - Кабінету Міністрів України, позивач обгрунтовує доводи своєї позовної заяви наявністю в нього шкоди, яка через відсутність чіткої налагодженої роботи державного механізму, за який відповідає саме Кабінет Міністрів України, була завдана у зв`язку з втратою суми банківського вкладу, розміщеного у ПАТ "Старокиївський банк" на підставі відповідного договору банківського вкладу.
Так, відповідно до положень ст. 6 Конституції України державна влада в України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову (ст. 6 Конституції України) є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади (п. 2 рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 року № 6-рп/99).
Для гарантування конституційного порядку, нормального функціонування держави з метою утвердження прав і свобод людини і забезпечення гідних умов життя Конституція України передбачає структуровану, багаторівневу, ієрархічну систему органів державної влади, які наділені відповідною компетенцією, мають свій предмет відання та владні повноваження. Здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову передбачає що кожний орган державної влади має належати до однієї з гілок влади (законодавчої, виконавчої та судової) або мати особливий статус, окремо визначений Основним Законом України. Основним Законом України передбачено обов`язковість існування одних органів державної влади і можливість утворення інших, чітко визначених суб`єктів і порядок формування кожного органу державної влади, сферу його діяльності та/або предмет віддання. (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 5-р/2019).
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Статтею 3 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" унормовано, що діяльність Кабінету Міністрів України грунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, налагоджена робота державного механізму та належне регулювання суспільних відносин забезпечується системою органів та осіб, які наділяються певними правами та обов'язками. Дана система охоплює органи законодавчої, виконавчої та судової влади, а також інші державні органи, які діють від імені держави та наділені чітко детермінованими державно-владними повноваженнями/компетенцією.
Разом з тим, ст. 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними  рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За загальним правилом, передбаченим ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, зокрема обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в ст. 1166 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Положеннями ст. 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
З наведених вище положень ЦК України вбачається, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16,  у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь усправі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. 
Отже, при зверненні до суду з позовом до Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, заподіяної з вини Держави, Позивач, на підставі загальних приписів ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), повинен був довести: наявність шкоди, протиправність дій її завдавача (Кабінету Міністрів України) та причинний зв`язок між його діями та шкодою.
Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної із вини Держави, позивачем було надано до суду першої інстанції в якості письмових доказів копії наступних документів: договору банківського рахунку № 8318 від 29.05.2014 року, виписки з рахунку за період з 29.05.2014 року по 11.09.2014 року, договору банківського вкладу № 06/1268-2014 від 12.06.2014 року, квитанції № 67069 від 12.06.2014 року, заяви на адресу Уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіній Л.О. від 29.09.2014 року, відповідей Пантіної Л.О. № 600/09-02 від 06.11.2014 року, № 2868/09-02 від 17.04.2015 року, постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2015 року у справі № 826/10319/15, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 року у справі № 826/10319/15, постанови Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 826/10319/15, листа старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління МВС України № 13/П-228аз від 07.08.2015 року «Про надання інформації у кримінальному провадженні № 12014000000000367 від 11.09.2014 року», ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.10.2019 року у справі № 752/1699/19 за клопотанням адвоката Дем`яненка М.В. в інтересах ОСОБА_2 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 12014000000000367, заяви від 17.11.2019 року директору-розпоряднику Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (фіскального чеку від 22.11.2019 року, рекомендованого повідомлення), відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 27-17370/19 від 07.10.2019 року, листа Міністерства юстиції України № 1566/32249-33-19/7.3.4 від 08.10.2019 року щодо надання роз`яснень законодавства з питань діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Водночас, виходячи з аналізу змісту вказаних документів, доданих до позовної заяви, а також підстав і предмету позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту протиправності дій Кабінету Міністрів України, внаслідок яких йому було завдано шкоди на суму неповернутих вкладів, внесених до ПАТ "Старокиївський банк", адже в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин(зокрема, судове рішення (вирок) тощо). 
При цьому, слід зазначити, що вказуючи на неправомірні дії (бездіяльність) Фонду, які, як наслідок, на думку позивача, спричинили йому майнову шкоду, позивач не визначив Фонд гарантування вкладів фізичних осібвідповідачем у даній справі.
Отже, доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, адже останні зводяться виключно до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та здебільшого містять пояснення щодо порушення прав скаржника саме Фондом гарантування вкладів фізичних осіб як державною установою, яка є самостійною юридичною особою, а отже, в силу вимог закону, несе самостійну цивільно-правову відповідальність у випадку встановлення факту порушення прав інших осіб.
Однак, суд не вправі давати правову оцінку діям Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки він не має у даній справі статусу відповідача.
У свою чергу, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тобто у контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін, вирішальним фактором є те, що подання доказів та доведення перед судом їх переконливості - є обов`язком сторін. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю позивачем останніх. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Уряду - Кабінету Міністрів України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про відшкодування шкоди, заподіяної з вини Держави, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 13 жовтня 2020 року.
 
Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            Г.В. Крижанівська