КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/65976/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12558/2020
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
12 жовтня 2020 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року у складі судді Матійчук Г.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор», треті особи: публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» про визнання належного кредитора за кредитним договором, - 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» (далі ТОВ «ФК «Фагор»), треті особи: публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський»), товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» (далі ТОВ «ФК «Плеяда») про визнання належного кредитора за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що 18.05.2015 року між нею та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви (оферти) № 200282725 на суму 1000 грн. в подальшому в аналогічний спосіб нею було підписано ще одну заяву (оферту) про приєднання № 200361508 на підставі якої вона отримала від ПАТ «Банк Михайлівський» 12 000 грн.
В подальшому позивачка отримала повідомлення від 20.05.2016 року без номеру за підписом директора Департаменту ризик-менеджменту ПАТ «Банк Михайлівський» Матрос Є.О. про те, що право вимоги за першим кредитним договором відступлено ТОВ «ФК «Плеяда» відповідно до договору факторингу від 19.05.2016 року № 1905, укладеного ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Плеяда». Другого повідомлення за другим кредитним договором не отримувала.
Також зазначала, що отримані повідомлення від 20.05.2016 року без номерів за підписом директора ТОВ «ФК «Плеяда» про те, що право вимоги вже за обома кредитними договорами відступлено ТОВ «ФК «Фагор» відповідно до договору факторингу від 20.05.2016 року № 1, укладеного між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор».
В подальшому, ТОВ «ФК «Фагор» направляло їй вимоги щодо термінового погашення заборгованості за кредитними договорами, щоразу збільшуючи суму кредиторської заборгованості.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення, тим, що позивачем не надано належних та обґрунтованих доказів укладання договору факторингу, про який йде мова в позовній заяві та не доведено факту порушення його прав, навіть якщо відступлення права вимоги дійсно мало місце.
Однак,  факт укладання договорів факторингу не заперечується жодним з учасників справи, а саме факт укладання таких договорів підтверджується письмовими доказами, доданими до позовної заяви.
Докладний зміст договорів факторингу, який можливо встановити лише з тексту відповідного договору, для даної справи не має значення, оскільки він не входить до предмету доказування, який, в свою чергу, визначається нормативно-правовою стороною справи.
Зазначено, що невизначеність з належним кредитором за вищевказаними кредитними договорами призводить до того, що у позивача існує ризик сплати боргу неналежному кредитору, оскільки на теперішній час і ПАТ «Банк Михайлівський» і ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» обліковують у себе заборгованість за кредитними договорами, укладеними між мною та ПАТ «Банк Михайлівський». У випадку сплати боргу неналежному кредитору позивачка буде змушена ще раз погашати заборгованість (тобто фактично двічі виконувати одне й те саме зобов`язання) та нести додаткові зусилля на стягнення грошових коштів з неналежного кредитора.
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись  судом у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Як убачається з матеріалів справи, що 18.05.2015 року та 25.10.2015 року позивач підписала з ПАТ «Банк Михайлівський» заяви (оферти) (а.с. 9-10).
Встановлено, що у  2016 році позивач отримала повідомлення від ПАТ «Банк Михайлівський» про укладення договору факторингу між банком та ТОВ «ФК «Плеяда», відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором №200282725 від 18.05.2015 року. Також повідомлено позичальника про те, що вона й надалі повинна виконувати умови вказаного кредитного договору, тобто перераховувати кошти в розмірі, що відповідає розміру поточних зобов`язань, за реквізитами наданими  фактором (а.с. 13).
Позивачем також отримано два повідомлення від ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда», в яких останнє повідомило про факт укладення 19.05.2016 року договору факторингу за №1905, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Плеяда», відповідно до якого права вимоги за кредитними договорами №200282725 від 18.05.2015 р. та № 200361508 від 21.10.2015 р. перейшло до останнього. Цими же повідомленнями позивача поставлено до відома про розраховану станом на 20.05.2016 року заборгованість за обома кредитними договорами, а також реквізити для погашення заборгованості (а.с. 11-12).
Крім того, на ім`я позивача направлено вимоги про погашення заборгованості, за підписом директора ТОВ «Фінансова компанія «Фагор», яка в свою чергу діяла на підставі договору факторингу №1 від 20.05.2016 р., укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» та ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» (а.с. 14).
Посилаючись на норми Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664 від 12.07.2001 р. (далі - Закон 2664) позивач вказує, що факторинг є фінансовою послугою. При цьому, ч.ч. 1,2 ст. 7 Закону № 2664 передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, коли відповідно до закону, надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
Крім того районним судом встановлено, що  згідно відкритих та загальнодоступних відомостей Комплексної інформаційної системи Державного реєстру фінансових установ, розміщених на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг www.kis.nfp.gov.ua, ТОВ «ФК «Фагор» та ТОВ «ФК «Плеяда» ліцензій на здійснення фінансових послуг з факторингу не отримували та виключені з Державного реєстру фінансових установ.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , районний суд виходив з їх безпідставності.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
За змістом статей 626, 628 ЦК України до говором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Положеннями ст.204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину, відповідно до  якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
У матеріалах справи відсутні докази  визнання договорів відступлення прав вимоги  за укладеними  позивачем договорами  недійсними. Не оспорено їх дійсність і ОСОБА_1 .
За таких обставин, коли  учасником справи не оспорюється дійсність  правочину, та обставина, що такий правочин не долучено до  матеріалів справи, правового значення не має й на суть прийнятого рішення не впливає, тому колегія суддів вважає за необхідне виключити з рішення районного суду відповідні мотиви.
Посилання апеляційної скарги на те, що нині  на розгляді суду перебуває спір щодо законності передачі  ПАТ «Михайлівський» на користь  ТОВ «Фінансова компанія «Фагор»  прав кредитора за зобов`язаннями ОСОБА_1   не заслуговують на увагу, остільки правомірність правочину презюмується,  а наявність кредитних зобов`язань не звільняє позичальника від обов`язку їх виконання та своєчасного й належного   повернення кредиту.
 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції  дійшов  обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи не містять  доказів на підтвердження порушення прав позивачки, як споживача фінансових послуг у разі переуступки вимог за кредитними договорами.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги, не вбачається.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року залишити без змін.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                         
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року
 
Суддя-доповідач:   
 
Судді: