Постанова
іменем України
 
28 жовтня 2020 року
м. Київ

справа № 161/21377/19
провадження № 51-1426км20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                                                                
захисника                                                  ОСОБА_6 ,
засудженого                                              ОСОБА_7 ,                      
                              
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 2 липня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12019030000000795, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше не судимого,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень 

і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, 
а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням 
з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК, – повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат і арешту майна 
у кримінальному провадженні. 
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 2 липня 2020 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 6 листопада 2019 року близько 19:45 всупереч вимогам п.п. «б» п. 2.3, пунктів 10.1, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Volkswagen Passat Variant» (р.н. НОМЕР_1 , Республіка Литва), рухаючись по вул. Львівській зі сторони вул. Потебні в напрямку вул. Ковельської в м. Луцьку біля будинку № 35, неуважно стежив за дорожньою обстановкою, відповідним чином не зреагував на її зміну, перед виконанням маневру перестроювання не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким зупинився, пропускаючи пішохода, автомобіль марки «Renault Cangoo» (д.р.н. НОМЕР_2 ), що рухався попереду в попутному напрямку, ОСОБА_7 не зменшив швидкості і не зупинився, в результаті чого під час виконання маневру випередження автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво за напрямком руху автомобіля марки «Volkswagen Passat Variant». Внаслідок наїзду потерпілий отримав тілесні ушкодження, у вигляді травми тіла з численними переломами кісток скелета і забоями внутрішніх органів, що спричинило його смерть. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду 
і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК тяжкості кримінального правопорушення, особі засудженого, конкретним обставинам справи та меті покарання через м`якість. На обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, безпідставно застосовано до засудженого положення ст. 75 КК, оскільки злочин останній учинив у стані алкогольного сп`яніння, і не враховано тяжких наслідків від скоєного правопорушення. На думку прокурора, зазначені у вироку дані про особу ОСОБА_7 та обставини, які пом`якшують покарання, можуть бути враховані під час призначення засудженому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК. 
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник засудженого – адвокат ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник – адвокат ОСОБА_6 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора.
У надісланих запереченнях на касаційну потерпілий ОСОБА_9 просить суд врахувати його думку та потерпілої ОСОБА_10 і залишити ухвалу апеляційного суду без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення. Потерпілі вважають призначене судом покарання справедливим, оскільки ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував їм завдану шкоду, а крім того 
23 жовтня 2020 року за власною ініціативою сплатив вартість пам`ятника загиблому ОСОБА_8 в розмірі 16 000 грн.  
Прокурор підтримав подану касаційну скаргу.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК 
у касаційній скарзі не заперечуються.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, 
які стосуються призначення покарання.
Положеннями ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів 
як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності 
та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 75 КК в разі, якщо суд, крім випадків засудження 
за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) 
у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що під час  розгляду справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» 
(п. 38, рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання з подальшим звільненням останнього 
від відбування цього покарання на підставі ст. 75 КК, згідно з указаними нормами закону врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та наявність обставини, 
що обтяжує покарання. Разом із тим суд належним чином взяв до уваги дані 
про особу винного (раніше не судимий, на обліку у нарколога і психіатра 
не перебуває), стан його здоров`я (має інвалідність ІІІ групи та потребує лікування), те, що він вину визнав, щиро розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував збитки потерпілим. 
Крім того, суд врахував думку потерпілих, які наполягали на звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, будь-яких претензій морального характеру до нього не мали.
Врахувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суд застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких умов буде досягнуто мету покарання. 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, 
не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК. Із таким висновком погоджується і Верховний Суд.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції в межах та порядку, визначених 
статтями 404, 405 КПК, перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором 
у поданій апеляційній скарзі, які за змістом і суттю аналогічні доводам у касаційній скарзі прокурора, не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК України.
За таких обставин підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд 
не вбачає. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК 
та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
При цьому Верховний Суд зазначає, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанцій, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність під час призначення ОСОБА_7 покарання та справедливість обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 2 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                         ОСОБА_3