справа № 752/3175/20                                             головуючий у суді І інстанції Шевченко Т.М.
провадження № 22-ц/824/14149/2020        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

        ПОСТАНОВА      
        ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

   28 грудня 2020 року                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Сержанюка А.С.. Суханової Є.М.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою представником - Криловою Оленою Леонідівною на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2020 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивувало тим, що позичальник ОСОБА_2 відповідно до укладеного договору № б/н від 30 листопада 2015 року отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2; 3.3 умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер. 4 березня 2019 року банком направлено претензію кредитора до Другої київської державної нотаріальної контори. Із відповіді нотаріальної контори банку стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався. Банк зазначає, що спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на момент смерті останнього є ОСОБА_1 , який, на думку позивача, вважається таким, що прийняв спадщину. Станом на 30 вересня 2019 р. заборгованість відповідача становить 7 114,94 грн., яка складається з наступного: 7114,94 - заборгованість за простроченим тілом кредиту, яку позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  залишено без задоволення.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути на його користь судові витрати по справі. 
 
При цьому, посилаючись на обставини вказані у позовній заяві, зазначає, що позичальник підписуючи анкету - заяву про приєднання  до Умов та Правил  надання банківських послуг, приєднався до договору та погодився з його умовами. Умови та Правила надання банківських послуг є частиною  кредитного договору. Станом на дату смерті позичальника, ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованість за тілом кредиту складала 7 750,00 грн. позивачу стало відомо про смерть позичальника лише  в січні 2019 року, претензія кредитора  до нотаріальної  контори  направлена 27.02.2019 року, тому апелянт вважає, що строк встановлений ст. 1281 ЦК України не пропущений. Вказує, що жодних доказів того, що  відповідач не мешкав разом з позичальником за адресою своєї реєстрації на момент  відкриття спадщини матеріали справи не містять. Відсутність свідоцтва про  право на  спадщину  не позбавляє спадкоємця  права на спадщину. Відповідач не надав відзив на позов  чи докази, що розмір  спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, тому апелянт вважає, що на ньому лежить обов`язок щодо відшкодування боргу спадкодавця в повному обсязі. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки, в даній справі ціна позову становить 7 114,94 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи слід здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrele Portugal», заява № 64336/01). 
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» просив проводити розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, проте колегія суддів, з урахуванням обставин справи, не вбачає підстав, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, а тому клопотання апелянта з цього приводу задоволенню не підлягає.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2015 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг (а.с. 12).
До анкети-заяви банком було додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 7-30).
 
Також, до позову додано розрахунок заборгованості, виконаний банком станом на 30 вересня 2019 року, згідно якого заборгованість за кредитним договором становить 7 114,94 грн.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 14 листопада 2018 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
 
Згідно матеріалів спадкової справи, витребуваної та наданої Другою київською державною нотаріальною конторою на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2020 року, встановлено, що 04 березня 2019 року Другою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на підставі претензії кредитора АТ КБ «ПриватБанк».
 
Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а так само із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини, до нотаріальної особи жоден із спадкоємців ОСОБА_2 не звертався.
 
Матеріали цивільної справи містять копію претензії, датованої 18 вересня 2019 року, на адресу ОСОБА_1 щодо сплати боргу за кредитним договором б/н від 30 листопада 2015 року (а.с. 37).
 
З матеріалів спадкової справи встановлено, що обсяг спадкової маси не встановлено, а свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , жодна особа не отримувала.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що  матеріали цивільної справи не містять відомостей щодо спадкової маси - майна, що увійшло до складу спадщини, після смерті ОСОБА_2 , а отже, суд позбавлений можливості встановити межі відповідальності спадкоємця ОСОБА_1 за боргами спадкодавця ОСОБА_2 . Крім того, отримання ОСОБА_2 30 листопада 2015 року кредиту у розмірі 8000 грн., не підтверджується жодними належними та допустимими доказами в розумінні статей 77,78 ЦПК України.
 
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).
 
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.
 
Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).
 
Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).
 
За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
 
Встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
 
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.
 
Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
 
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
 
Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
 
Згідно з частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
Згідно висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 636/27/26/16-ц, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, змінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті спадкодавця. При цьому, необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо користується правом відмовитись від такого прийняття.
 
Аналіз ст.ст. 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України, є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.
 
Суду при розгляді дано категорії справ, слід встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять відомостей щодо існування спадкової маси - майна, що увійшло до складу спадщини, після смерті ОСОБА_2 та межі відповідальності спадкоємця ОСОБА_1 .. Також, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів позивача щодо факту постійного проживання відповідача ОСОБА_1 на момент смерті спадкодавця ОСОБА_2 з останнім. Оскільки, у справі відсутні докази отримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, відповідач на переконання апеляційного суду не набув статусу спадкоємця, і як наслідок у нього відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
 
Крім того, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог в частині існування боргу померлого, оскільки такі висновки цілком відповідають висновкам Верховного Суду від 27.03.2020 року  по справі № 703/3063/18.  А саме, анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у відповідному розмірі, а також на умовах, обумовлених у позові. Позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки. АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу відповідачу не є можливим, отже правильний є  висновок, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору.
 
При цьому, посилання апелянта на практику Верховного Суду в інших справах є безпідставними, оскільки вказані судові рішення стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку. 
 
Також, апеляційним судом критично оцінюються доводи апелянта про те, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права самостійно не було встановлено обставин справи, які стосуються обсягу спадкової маси, а також витребування у позивача необхідних доказів, які на думку суду позивач не надав, оскільки такі доводи суперечать вимогам ч.7 ст. 81 ЦПК України.
 
При цьому, колегія суддів вважає, що оскільки виписка по рахунку  та довідки додані апелянтом до апеляційної скарги (а.с. 112-120) не були подані до суду першої інстанції при ухваленні рішення, а відтак, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України,  не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, так як жодні поважні причини щодо неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції в матеріалах справи відсутні і апелянтом не зазначені. Крім того, як видно з виписки по рахунку, в ній зазначені транзакції, які проводилися навіть після смерті боржника ОСОБА_2 , тобто після ІНФОРМАЦІЯ_1  до 28.07.2017 року, що на думку апеляційного суду, також спростовує виникнення заборгованості саме внаслідок дій померлого ОСОБА_2 .
 
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
         Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

 
Судді:                                                                                                            А.С. Сержанюк

 
      Є.М. Суханова