ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2020 р.                             Справа№ 910/18514/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Мартюк  А.І. 
          Євсікова О.О. 
 
за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від 19.10.2020,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП", 
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020, повний текст якого складено 17.06.2020,
у справі №910/18514/19 (суддя Турчин С.О.),
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" 
до   Акціонерного товариства КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК"   
про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" про визнання кредитного договору  №4А16112Г від 10.11.2016 недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що кредитний договір був укладений ним під впливом обману, що є підставою для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 230 Цивільного кодексу України. 

Матеріально-правовою підставою позову визначені    статті  203,  215,                229,   230  Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі             №910/18514/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Судове рішення мотивовано недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, зокрема належними та допустимими доказами    не доведено наявності умов, які є обов`язковими для визнання договору недійсним на підставі    ст. 230 ЦК України, а тому позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, 23.07.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "АСКОНА ГРУП" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/18514/19 скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
За доводами позивача, кредитний договір укладений ним внаслідок обману з боку банку. При укладенні цього договору позивач мав намір отримати прибуток у вигляді отримання права власності на активи, що забезпечували зобов`язання боржника за кредитними договорами; проте банк не виконав зобов`язання щодо передачі документів, які посвідчували права заставодержателя на активи, котрими забезпечені зобов`язання боржників.
На думку позивача, така поведінка банку свідчить про відсутність у нього намірів виконувати свої зобов`язання за кредитним договором та договорами поруки, як у момент їх укладення, так і    протягом значного періоду часу після його укладення, а тому кредитний договір (як вважає позивач) є недійсним на підставі  статті 230 ЦК України.
Крім того, скаржник вказав на те, що взагалі є підстави ставити під сумнів факт наявності відповідних активів у банку, так як протягом 2016-2020 років банк не передав товариству ні документи, що посвідчували наявність активів, ні будь-яку іншу інформацію, яка б слугувала підставою звернення стягнення на такі активи. В той же час, відсутність цих документів мала істотне значення при укладенні кредитного договору та договорів поруки, оскільки у випадку наявності цієї інформації, товариство не вчиняло б оспорюваний правочин. 
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної                    скарги по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду  міста Києва від 02.06.2020  у справі №910/18514/19. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 19.10.2020 о 14:00 год.  Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 12.10.2020. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 12.10.2020. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч. 1   ст. 263 ГПК України та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно                        ч. 3 ст. 263 ГПК України  не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.      

У судовому засіданні представник відповідача просив скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Явка представників сторін.

В судове засідання від 19.10.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Розгляд клопотань.

У апеляційній скарзі товариством заявлено клопотання про витребування доказів, у якому останній наголосив, що: 

- банк для виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля звернувся до позивача з офертою на укладення спірного договору. Зокрема, така підстава обґрунтовується рішенням Правління Національного банку України від 05.10.2016 №323-рш/БТ; 

- банк під час укладення спірного договору запевнив позивача щодо того, що кредитні зобов`язання третіх осіб, які є боржниками за зобов`язання якого поручився позивач, є забезпеченими заставою та іпотекою, що підтверджується п. 8 договору поруки; 
- метою укладення спірного договору було виконання зобов`язань боржника за рахунок отриманих коштів за кредитним договором для подальшого набуття позивачем права вимоги за договорами застави та іпотеки, що підтверджується п. 10 договору поруки; 

- банк не мав на меті передавати позивачу документи, що підтверджують наявність забезпечення зобов`язань боржника;

- позивач виконав зобов`язання боржника щодо повернення кредиту та сплати відсотків на умовах та терміни встановлених договором, що підтверджується платіжним дорученням, яке додано до позову та має бути підтверджене саме кредитним договором укладеного між відповідачем та боржником з відповідними відомостями від банку.

Зокрема, щодо наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин до яких особу введено в оману та наявність обману позивачем зазначено: невиконання банком п.п. 8, 10 договору поруки, оскільки після виконання позивачем ов`язання боржника перед банком останній не передав позивачу належним чином відчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором юговори застави та іпотеки до такого договору.

Посилаючись на ці обставини, позивач просить витребувати наступні докази:
копії кредитних договорів укладених між відповідачем та:
- ТОВ «АС-МВК» за кредитними Договорами № 4А11569И від 28.12.2011 та № 4А11301Ивід 04.05.2011;
- ТОВ «БЕТЕНКОРТ» за кредитними Договорами № 4Б14286И від 29.08.2014 та № 4Б16018Д від 28.04.2016;
- ТОВ «ВІНІБУРГ» за кредитними Договорами № 4В14393И від 19.12.2014, № 4В14395И від 24.12.2014, № 4В16021Д від 28.04.2016;
- ТОВ «ГАЛТЕРА ТОВ» за кредитним Договором № 4Г15030И від 04.02.2015;
- ТОВ «ДІКСІ» за кредитними Договорами №4Д13551И від 12.09.2013 та № 4Д14340И від 07.11.2014;
- ТОВ «ДІКСОН» за кредитним Договором № 4Д11572И від 27.12.2011;
- ТОВ «ДІЛАЙН ЛТД» за кредитним Договором № 4Д13445И від 18.07.2013;
- ПАТ «ЗАВОД ЗАСОБІВ МЕХАНІЗАЦІЇ АЕРОПОРТІВ» за кредитними Договорами №4З12366И від 19.04.2013 та №4З13267И від 22.04.2013;
- ТОВ «ОХОРОНА-ДНІПРО» за кредитним Договором № 4Б13422И від 04.07.2013;
- ТОВ «ПРОМПОЛІТІКС» за кредитними Договорами № 4П11299И від 04.05.2011 та №4П11573И від 29.12.2011;
- ТОВ «ПРУДІС» за кредитними Договорами № 4П14299И від 04.09.2014 та № 4П14300И від 09.09.2014;
- ТОВ «С.Е.Т.» за кредитними Договорами № 4С13281И від 23.04.2013 та № 4С13421И від 04.07.2013 (далі - кредитні договори);
- посвідчені копії документів на переказ коштів від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитними договорами у тому числі, але не обмежуючись, копії меморіальних ордерів;
- документи, що підтверджують розмір заборгованості за  кредитними договорами станом на 10.11.2016  (дата укладення кредитного договору), із зазначенням яка саме сума заборгованості наявна та яка сума заборгованості була погашена (з повернення кредиту, відсотків, пені, неустойки та ін);
- документи, що підтверджують правову природу заборгованості позивача, яка у розумінні відповідача є підставою для невиконання ним п.8 та п.10 договорів поруки кладеного між позивачем та відповідачем;
- детальний розрахунок заборгованості станом на 10.03.2020 року;
- посвідчену копію рішення Національного банку України №323-рш/БТ від 05.10.2016; 
- копію звіту незалежного аудитора від 31.12.2015, підготовленого            ТОВ АФ " Прайсвортерхаусскуперс (аудит)».
- копію звіту незалежного аудитора від 31.12.2016, підготовленого                           ТОВ «Ернст енд Янг аудиторські послуги».

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення вказаного клопотання, наголосив що таке є необґрунтованим та безпідставним.

Розглянувши наведене клопотання, враховуючи пояснення та аргументи сторін, колегія суддів дійшла висновку відмовити у його задоволенні. 
Згідно з частиною 1  статті 14 ГПК України,    суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до  ГПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.     Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами частини 4  статті 74 ГПК України,    суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Статтею 79 ГПК України  передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до    ст. 81 ГПК України  учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено:  який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (п. 2).
Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що витребування доказів є правом, а не обов`язком суду.
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення заявленого позивачем клопотання. Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказані документи можуть підтвердити твердження позивача щодо ведення останнього при укладанні Кредитного договору в оману відповідно до  ст. 230 Цивільного кодексу України.  
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх представника позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

10.11.2016 між Публічним акціонерним товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", найменування якого змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" (позичальник, позивач) укладено кредитний договір №4А16112Г, відповідно до якого позивачу надано кредит в розмірі 4 400 000 000,00 грн. 

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "АСКОНА ГРУП" (позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", найменування якого змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (відповідач, кредитор) укладено наступні договори поруки:

договір поруки № 4А11301И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB "АС-МВК" за кредитними договорами № 4А11569И від 28.12.2011 та № 4А11301И від 04.05.2011; 
договір поруки № 4Б14286И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "БЕТЕНКОРТ" за кредитними договорами № 4Б14286И від 29.08.2014 та № 4Б16018Д від 28.04.2016;
договір поруки № 4В14393И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ВІНІБУРГ" за кредитними договорами №4В14393И від 19.12.2014, № 4В14395И від 24.12.2014, № 4В1602ІД від 28.04.2016; 
договір поруки № 4Г15030И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ГАЛТЕРА ТОВ" за кредитним договором № 4Г15030И від 04.02.2015; 
договір поруки № 4Д13551И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ДІКСІ" за кредитними договорами №4Д13551И від 12.09.2013 та № 4Д14340И від 07.11.2014; 
договір поруки № 4Д11572И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ДІКСОН" за кредитним договором №4Д11572И від 27.12.2011;
договір поруки № 4Д13445И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ДІЛАЙН ЛТД" за кредитним договором № 4Д13445И від 18.07.2013;
договір поруки № 4313266И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ПАТ "ЗАВОД ЗАСОБІВ МЕХАНІЗАЦІЇ АЕРОПОРТІВ" за кредитними договорами №4312366И від 19.04.2013 та № 4313267И від 22.04.2013;
договір поруки № 4Б13422И/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ОХОРОНА-ДНІПРО" за кредитним договором                          № 4Б13422И від 04.07.2013;
договір поруки № 4П11299И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ПРОМПОЛІТІКС" за кредитними договорами № 4П11299И від 04.05.2011 та №4П11573И від 29.12.2011;
договір поруки № 4П14299И/П від 10.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання ТОВ "ПРУДІС" за кредитними договорами № 4П14299И від 04.09.2014 та № 4П14300И від 09.09.2014;
договір поруки № 4С13281П/П від 15.11.2016 в забезпечення виконання зобов`язання TOB "С.Е.Т." за кредитними договорами № 4С13281И від 23.04.2013 та № 4С13421И від 04.07.2013.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що кредитний договір №4А16112Г від 10.11.2016 укладений з порушенням чинного законодавства, зокрема договір є таким, що вчинений під впливом введення в оману, що є підставою для визнання вказаного договору  недійсним на підставі частини 1 статті 230 ЦК України.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що дії ТОВ "АСКОНА ГРУП"  із отримання кредитних коштів за кредитним договором №4А16112Г від 10.11.2016 були направлені на залучення   коштів для погашення зобов`язань "старих" боржників банку в рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ. При цьому, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами.

Так, на виконання зазначеного плану відповідач та позивач  погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку з чим між позивачем та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" укладено кредитний договір №4А16112Г від 10.11.2016 та договори поруки  №4А11301И/П від 10.11.201, №4Б14286И/П від 10.11.2016,                                    № 4Г15030И/П від 15.11.2016, № 4Д13551И/П від 10.11.2016, № 4Д11572И/П від 10.11.2016,  № 4Д13445И/П від 15.11.2016, №4313266И/П від 15.11.2016,  №4Б13422И/П від 15.11.2016, №4П11299И/П від 10.11.2016,                                    №4П14299И/П від 10.11.2016,  №4С13281П/П від 15.11.2016, що в сукупності було направлено на отримання позивачем прибутку від подальшої реалізації активів (чи набуття права власності на них), якими забезпечені зобов`язання  боржників-третіх осіб. 

За твердженнями позивача, ТОВ "АСКОНА ГРУП", як поручитель, виконав зобов`язання за укладеними договорами поруки, у підтвердження чого позивачем додано до матеріалів позовної заяви копії платіжних доручень. Однак, як вказує позивач, зобов`язань щодо передання                        ТОВ "АСКОНА ГРУП" документів, які посвідчували заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих" боржників відповідач не виконав, документів  Товариству не передав.

За доводами позивача, банк ввів в оману ТОВ "АСКОНА ГРУП" про існування в нього договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитами, та спонукав позивача до укладення з банком пов`язаних між собою кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016 та договорів поруки. У  той же час, у  разі якби позивач знав про відсутність таких забезпечень, він не вчинив би оспорюваний правочин.

За таких обставин, позивач вказує, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним згідно з частиною першою  статті 230 ЦК України.
Згідно з нормами  ст. 11 ЦК України    цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.        Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. ст.    625,    628,    629 ЦК України    договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 627 ЦК України  визначено, що відповідно до    статті 6 цього Кодексу    сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими  Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 

Суд зазначає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення)  і  настання відповідних наслідків. 

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір №4А16112Г від 10.11.2016.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Підставою для визнання  кредитного договору  недійсним позивач визначає, що вказаний правочин є таким, що вчинений під впливом обману.

Оцінюючи зазначені аргументи позивача судом встановлено наступне. 

Як вбачається з матеріалів справи,   зокрема, у відповідності до рішення   №1 від 07.11.2016 засновника ТОВ "АСКОНА ГРУП" у зв`язку з недостатністю оборотних коштів для забезпечення діяльності товариства вирішено укласти з ПАТ КБ "Приватбанк" кредитний договір на суму 4400000000,00 грн.

Вказане підтверджується техніко-економічним обґрунтуванням повернення кредитних коштів від 08.11.2016 та заявкою на отримання кредиту від 08.11.2016.

Наведені вище обставини знайшли своє відображення і у кредитному договорі №№4А16112Г, у відповідності до пункту А.2 якого де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.

До того ж, оспорюваний договір підписаний сторонами без будь-яких застережень, що свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в договорі.

При цьому, вказане рішення чи кредитний договір не містять посилань на необхідність укладення кредитного договору або договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу чи отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами,  так само, як і не містять відомостей щодо такого майна. 

Умови оспорюваного кредитного договору не містять доводів  про трансформацію кредитного портфелю банку, необхідність укладення  позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, на які позивач посилається в  обґрунтування свого позову.

З наявних у матеріалах справи доказів можна дійти висновку, що   позивач мав намір укласти кредитний договір виключно для фінансування своєї поточної діяльності.

Матеріали справи не містять та позивачем  не надано доказів у підтвердження погодження умов участі позивача у трансформації кредитного портфелю банку, про яку зазначено у позові.  

Згідно із наявних у матеріалах справи доказів  не вбачається будь-якого погодження умов та пов`язаності обставин кредитування позивача, погашення позивачем (поручителем за договорами поруки) за рахунок отриманих в якості кредиту коштів кредитної заборгованості "старих" боржників   та обставин щодо забезпечення зобов`язань "старих" боржників та відповідного переходу прав заставодержателя до позивача.  

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції правомірно відхилив аргументи позивача про те, що метою укладання сторонами кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016 є отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами боржників.

В той же час, наявні в матеріалах справи докази, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договорів поруки: № 4А11301И/П від 10.11.201,                     № 4Б14286И/П від 10.11.2016,    № 4Г15030И/П від 15.11.2016, № 4Д13551И/П від 10.11.2016, № 4Д11572И/П від 10.11.2016,   № 4Д13445И/П від 15.11.2016, № 4313266И/П від 15.11.2016,  № 4Б13422И/П від 15.11.2016,  № 4П11299И/П від 10.11.2016, № 4П14299И/П від 10.11.2016, № 4С13281П/П від 15.11.2016 позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку статті 627 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем не було надано суду належних, достатніх та вірогідних у розумінні господарського процесуального закону доказів введення відповідачем  в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016.

Частиною 1    статті 230 Цивільного кодексу України         визначено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1    статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом частини 1    статті 229 Цивільного кодексу України, до якої відсилає    стаття 230 Цивільного кодексу України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі    статті 230 Цивільного кодексу України   господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману.         Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. (Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі  №  909/685/18).
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі    ст. 230 Цивільного кодексу України    може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за    статтею 230 Цивільного кодексу України. (Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 910/9879/18).
При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Ураховуючи вище викладене, оскільки формулювання умов кредитного договору  було в тому числі правом позивача та укладаючи спірний договір, позивач вважається таким, що ознайомився з усіма його умовами, в тому числі істотними, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивач реалізував таке право шляхом укладення договору на відповідних умовах. 

Враховуючи встановлені обставини справи, а також наведені норми матеріального права, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про введення відповідачем позивача в оману, а також не доведено самого факту обману, наявності умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Тому відповідні аргументи позивача відхиляються судом.  

Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст. 75-79,  86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №4А16112Г від 10.11.2016.
Доводи позивача про те, що    у зв`язку з не виконанням відповідачем умов спірного договору, позивач позбавлений отримання прибутку від реалізації активів або набуття права власності на них, що було метою при укладання кредитного договору та договорів поруки не підтверджуються доказами, наявними у матеріалах справи.
Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Водночас, зазначаючи про порушення судом норм процесуального та матеріального права, скаржник вдається до заперечення обставин, установлених судом першої інстанції під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої цим судом оцінки доказів у справі.
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка. 

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують   висновків суду першої інстанції.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Процесуальні права сторін  при розгляді справи судом першої інстанції не порушено. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на  скаржника. 

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва 02.06.2020 у справі             №910/18514/19  залишити без змін. 
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          
          Повний текст постанови складено та підписано - 20.10.2020.  

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                А.І. Мартюк

                                                                                О.О. Євсіков