ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 жовтня 2020 року           справа №200/1574/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г.,  Сіваченко І.В.,  секретар судового засідання Антонюк А.С., за участю представника відповідача Помалюк І.В., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року (повний текст складено 19 червня 2020 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/1574/20-а (суддя І інстанції – Голуб В.А.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Бон Аппеті” до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги від 10.12.2019 року № Ю-121-00, -

                                                              В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Бон Аппеті” звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги від 10.12.2019 року № Ю-121-00.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним 16.12.2019 року отримано вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2019 року № Ю-121-00, відповідно до якої відповідач вимагав сплатити кошти в сумі 142  827, 01 грн, в тому числі: недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 142  657, 01 грн. та штрафи в сумі 170, 00 грн. Вважаючи вказану вимогу незаконною позивач звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою, яка рішенням ДПС України від 24.01.2020 року була залишена без задоволення.
Вважаючи, що на нього розповсюджується дія пункту 9-4   розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”   в частині звільнення від виконання обов`язків платника єдиного внеску до закінчення проведення антитерористичної операції, у тому числі звільнення від сплати єдиного внеску у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2019 року № Ю-121-00.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 200/1574/20-а позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2019 року № Ю-121-00 у розмірі 142 827, 01 грн (сто сорок дві тисячі вісімсот двадцять сім гривень одна копійка), винесену відносно Товариства з обмеженою відповідальністю “Бон Аппеті”.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що норми пункту 9-4 розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №2464-VI не можуть тлумачитися як абсолютне та безумовне звільнення певних платників від виконання всіх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону №2464-VI, а повинні застосовуватися відповідно до призначення пункту 9-4 розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” до тих обов`язків, які платник не мав можливості виконати з об`єктивних обставин, через провадження антитерористичної операції. 
Позивачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстнації залишити без змін.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.          Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Бон Аппеті” як платник єдиного соціального внеску перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Донецькій області, (у Маріупольській ОДПІ) (а.с. 15-16, 17).
З метою звільнення від виконання обов`язків платника єдиного внеску, що визначені ч. 2 ст. 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, на період з 14.04.2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану, платник єдиного внеску 14 грудня 2015 року подав до органу доходів і зборів за основним місцем обліку заяву № 23 від 14.12.2015 року про звільнення від виконання таких обов`язків (а.с. 18).
Відповідно до інтегрованої картки платника податку з єдиного внеску та розрахунку спірної вимоги, позивач станом на 30.11.2019 року мав заборгованість у сумі 142  827, 01 грн (а.с. 69-106).
На підставі інтегрованої картки платника податку   Головним управлінням ДПС у Донецькій області 10.12.2019 року винесено вимогу № Ю-121-00 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 142 827,01 грн, у тому числі   штрафу  в розмірі 170,00 грн (а.с. 9). 
Позивач скористався правом на оскарження вимоги в адміністративному порядку шляхом надіслання голові ДПС України скарги на оскаржувану вимогу від 10.12.2019 року (а.с. 10-11). 
Рішенням Державної податкової служби України від 24.01.2020 року № 3162/6/99-00-08-01-01-06 скаргу позивача на вказану вимогу залишено без задоволення, а вимогу - без змін (а.с.12). 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та Законами України.
Відповідно до  ст. 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до п.п.  41.1.1  п.41.1  ст.41 Податкового кодексу України  контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби є органи державної податкової служби.
Відповідно до п. 31 ст. 1 Закону України “Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи.
Таким чином, відповідач у справі - суб`єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері податкових взаємовідносин та забезпечення реалізації податкової політики в частині адміністрування єдиного внеску.
Відповідно до  статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 10 зазначеної норми Закону визначено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього  Закону  зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Тобто, позивач в розумінні зазначених норм Закону, є страхувальником та на нього покладений обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України “Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України “Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” на платника єдиного внеску покладений обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Статтею 9 Закону України “Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” визначені порядок обчислення і сплати єдиного внеску, зокрема, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування.
Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 введене в дію рішення РНБО України від 13.04.2014 року “Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України” та розпочате проведення Антитеррористичної операції на території Донецької і Луганської областей.
Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції”.
Абзацем 2  статті 1 зазначеного Закону  визначено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України  Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року  Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України  від 14 квітня 2014 року  № 405/2014.
Розпорядженням від 02.12.2015 року № 1275-р Кабінет Міністрів України  затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, згідно якого м. Маріуполь Донецької області віднесене до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.
Судом встановлено, що позивач зареєстрований та здійснює свою господарську діяльність на адміністративній території м. Маріуполя Донецької області.
Статтею 2 Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
Законом України від 02.03.2015 року № 219-VIII   Про внесення змін до розділу VIII  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці, до  розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., № 2-3, ст. 11; 2014 р., № 44, ст. 2040) внесені такі зміни: пункт 9-3 в редакції  Закону України від 2 вересня 2014 року №1669-VII  вважати пунктом 9-4.
Законом України  Про внесення змін до деяких законодавчих актів України  № 911-VIII від 24 грудня 2015 року були внесені зміни до  Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", у відповідності до якого підпункт 8 пункту 4 статті 11  Закону №1669 виключено.
Таким чином, положення пп. 8 п. 4 ст. 11 Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” були реалізовані шляхом внесення відповідних змін до Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, тоді як змін безпосередньо до Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо виключення (або викладення в новій редакції тощо) п.9-4 розділу VIII  цього Закону  внесено не було.
Тобто рішень про виключення з редакції Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) пункту 9-4 розділу VIII не приймалось.
Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII  Про внесення змін до деяких законодавчих актів України  на час виникнення спірних правовідносин не містив у собі інформації щодо виключення з розділу  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” пункту 9-4.
Оскільки спірні правовідносини, як вже було зазначено судом, виникли 10.12.2019 року, суд, у відповідності до приписів  Конституції України, принципів застосування законів у часі, застосовує норми  Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зокрема пункту 9-4 розділу VIII, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.
Стосовно доводу відповідача про виключення з 13.02.2020 року Законом України від 14.01.2020 року № 440-ІХ “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи” пункту 9-4 розділу  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, суд також зазначає, що стаття 58 Конституції України чітко визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в  часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
На переконання суду, відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені статтями 25, 26 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2018 року у справі № 812/292/18.
Суд звертає увагу відповідача на те, що в силу вимог частини п`ятої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII “Про судоустрій і статус суддів”  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 11  Прикінцеві та перехідні положення  Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11  Прикінцеві та перехідні положення  цього Закону.
Дія цього  Закону  поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.
Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з абз. 1 ст. 1 Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року  № 405/2014  та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
На час виникнення спірних взаємовідносин Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, тобто, період проведення АТО тривав.
Оскільки позивач зареєстрований та здійснює свою господарську діяльність на адміністративній території, де здійснювалась антитерористична операція, період проведення антитерористичної операції на час спірних взаємовідносин тривав, нормою прямої дії Закону на час винесення спірної вимоги було встановлено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, звільнені від обов`язків своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок та на час проведення відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені статтями 25, 26 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” за невиконання обов`язків платника єдиного внеску, не застосовуються.
Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, формуючи вимогу, яка оскаржується, відповідач діяв не у спосіб, визначений чинним на момент її винесення законодавством України.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Позивачем надані суду належні докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.
Згідно з ч. 2  ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем не надано суду жодного доказу правомірності дій щодо прийняття та направлення вимоги, яка оскаржується, в розумінні зазначеної норми Закону.
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд першої інстнації дійшов вірного висновку, що позовна заява є такою, що підлягає задоволенню.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 200/1574/20-а - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 200/1574/20-а - залишити без змін.      
Повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                    І.В. Сіваченко