ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 460/2919/20 пров. № А/857/8814/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                               Мікули О. І.,
суддів          -                                                       Большакової О. О., Курильця А. Р., 
з участю секретаря судового засідання -     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду  від 01 липня 2020 року у справі № 460/2919/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції - Недашківська К. М.,
час ухвалення рішення - 01.07.2020 року, 
місце ухвалення рішення - м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення - 01.07.2020 року, 
                                                        
                                                      в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії від 25 березня 2020 року №4318-4057/С-02/8-1700/20 та від 28 квітня 2020 року №105/03.15-24; зобов`язати відповідача призначити з 05 березня 2020 року пенсію за вислугу років відповідно до ч.4 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-VІІ з доповненнями згідно з Законом України №3662-12 від 26 листопада 1993 року, у редакції Закону від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ, виходячи з розрахунку 80% від суми місячної заробітної плати без обмеження максимального розміру на підставі довідок прокуратури Рівненської області від 20 березня 2020 року №18-223 та №18-224 та здійснити відповідні виплати.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №4318-4057/С-02/8-1700/20 від 25 березня 2020 року та №105/03.15-24 від 28 квітня 2020 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 05 березня 2020 року пенсію за вислугу років відповідно до ч.4 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-VІІ (у редакції закону №3108-IV від 17 листопада 2005 року) у розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах з розрахунку 80 відсотків місячного заробітку за 20 років вислуги та із збільшенням на один відсоток місячного заробітку, з якого обчислюється пенсія, за кожний рік страхового стажу понад 20 років, на підставі довідок від 20 березня 2020 року №18-223 та від №18-224 без обмеження максимального розміру. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання призначити пенсію виходячи з розрахунку 80% від суми місячної заробітної плати відмовити.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому у період дії ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ у редакції від 26 липня 2001 року позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача. Зазначає, що на момент звернення у позивача стаж становить 13 років 9 місяців 8 днів, а необхідно 24 роки 6 місяців, у тому числі стаж роботи на прокурорських посадах - 14 років 6 місяців. Звертає увагу, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано норми ст.86 Закону України «Про прокуратуру», де чітко визначено, що пенсія призначається у розмірі 60 відсотків місячної заробітної плати. Крім того, зазначає, що при задоволенні позовної вимоги щодо виплати перерахованої пенсії без обмеження граничного розміру судом не враховано абз.6 ч.15 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», де визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, вважає, що станом на момент звернення за призначенням пенсії, управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений нормами чинного законодавства. Просить скасувати рішення суду першої та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що на день звернення до пенсійного органу досягла 55 років, її страховий стаж - 36 років 07 місяців 21 день, більше 23 років пропрацювала в органах прокуратури, із них 13 років 9 місяців на прокурорських посадах, а тому має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.4 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-VІІ. Крім того, звертає увагу, що обмеження максимального розміру пенсії порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, а тому має право на призначення пенсії за вислугу років у розмірі 80% від суми місячної заробітної плати без обмеження максимального розміру. Також зазначає, що мала обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи у органах прокуратури. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Позивач  -   ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Представник відповідача (апелянта) у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без його участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 15 квітня 1998 року по 22 травня 2006 року працювала на посадах держаного службовця у Рівненській прокуратурі з питань нагляду за дотриманням кримінально- виконавчого законодавства. Разом з тим, стаж роботи ОСОБА_1 на прокурорських посадах становить 13 років 10 місяців, а саме: з 22 травня 2006 року - помічник Рівненської прокуратури з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах; з 25 квітня 2008 року - помічник прокурора м. Рівне Рівненської області; з 09 червня 2008 року - заступник прокурора Костопільського району Рівненської області; з 21 квітня 2010 року - заступник Рівненського транспортного прокурора Рівненської області; з 28 квітня 2010 року - старший помічник прокурора Рівненської області з питань правового забезпечення; з 01 червня 2012 року - старший прокурор прокуратури Рівненської області з питань правового забезпечення; з 20 липня 2015 року - прокурор відділу організації прийому громадян, розгляду звернень, запитів та правового забезпечення прокуратури Рівненської області; з 13 січня 2016 року - прокурор відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Рівненської області.
05 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789.
25 березня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом повідомило про відмову в призначенні пенсії та вказало, що у позивача відсутній необхідний стаж для пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697 (а.с. 11-12).
Рішенням від 28 квітня 2020 року №105/03.15-24 відповідачем повторно відмовлено у призначенні пенсії.
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на призначення пенсії відповідно до ч.4 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року в редакції закону, чинному станом на 2006 рік, тобто на момент призначення позивача на прокурорську посаду, оскільки досягла 50 років, має страховий стаж більше 20 років (36 років 07 місяців 21 день), а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №4318-4057/С-02/8-1700/20 від 25 березня 2020 року та №105/03.15-24 від 28 квітня 2020 року є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, для належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах з розрахунку 80 відсотків місячного заробітку за 20 років вислуги та зі збільшенням на один відсоток місячного заробітку, з якого обчислюється пенсія, за кожний рік страхового стажу понад 20 років на підставі довідок від 20 березня 2020 року №18-223 та від №18-224 без обмеження максимального розміру.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ.
Згідно зі ст.50-1 Закону України Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
У подальшому, 1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 №213-VIII, яким у пункті 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».
Зазначений у п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.
Таким чином, з системного аналізу п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України №213-VIII колегія суддів дійшла висновку про те, що ним скасовані чинні станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.
Разом з тим, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII відповідно до пп.1 п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» якого норми Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-XII втратили чинність, крім, зокрема частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1.
Ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури, які і були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
Про чинність Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII свідчить і внесення до нього змін, зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ, підпунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень якого установлено, що норми ст.86 Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зміни вносились і безпосередньо до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19 грудня 2017 року № 2249-VІІ, Законом України від 06 грудня 2016 року №1771- VІІ.
Отже, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, який набув чинності 15 липня 2015 року та є чинним. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що враховуючи дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а саме: 05 березня 2020 року до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме норми Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, а не ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 11 червня 2020 року по справі №265/2627/17 та від 18 березня 2020 року по справі №310/7064/16-а.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення ОСОБА_1 до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії стаж роботи позивача на посадах прокурорів становить 13 років 9 місяців 8 днів, що є недостатнім для призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII.
Таким чином, колегія суддів вважає, що стаж позивача недостатній для призначення пенсії на підставі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, а в період дії ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про неправомірність відмови відповідача у призначенні такої пенсії позивачу.
Крім того, з доводів позивача та мотивів суду першої інстанції вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в редакції Закону України №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року позивач та суд першої інстанції пов`язували з тим, що ця норма права (у зазначеній редакції) діяла під час роботи позивача в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.
Разом з тим, щодо таких обгрунтувань та покликань позивача на те, шо вона мала обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, то колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№43331/12) законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи у призначенні пенсії ОСОБА_1 , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений нормами чинного законодавства, оскільки на момент звернення до пенсійного органу стаж роботи позивача на прокурорських посадах становив 13 років 9 місяців 8 днів, що є недостатнім для призначення пенсії позивачу за встановлених вище обставин.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними та такими, що спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
  
                                               п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року у справі № 460/2919/20 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 02 листопада 2020 року.