Номер провадження: 22-ц/813/674/20 
Номер справи місцевого суду: 502/1952/15-ц
Головуючий у першій інстанції Тюмін О.Г.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участі секретаря – Чепрас А.І.,

з участю: позивачки ОСОБА_1 і представника акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Митрофанової Галини Василівни і представника акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року (одноособово суддя Тюмін О.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк», третя особа прокуратура Кілійського району Одеської області про стягнення заробітної плати та інших виплат, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, 

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
28.08.2015 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до (публічного) акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі-Банк), і, остаточно уточнивши позов 25.10.2016 року, просила: стягнути з Банка грошові кошти на загальну суму 17 895,80 гривень з урахуванням утримань із заробітної плати; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2015 року по 01.10.2016 року в розмірі 39 098,64 гривень, а також моральну шкоду в сумі 10 000 гривень.
Позов обґрунтовано наступним.
Після прийняття судами рішень про її поновлення на роботі, відповідач безпідставно не виплатив компенсацію за вимушений прогул за період роботи з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року та з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року, що з урахуванням індексу інфляції складає 1 572,54 гривень і 786,84 гривень, а всього 2 359,38 гривень. Також, відповідач не виплатив компенсацію за невикористану відпустку за період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року, що з урахуванням індексу інфляції та компенсації складає 7 644,64 гривень. Під час поновлення на роботі позивачки на підставі рішення суду від 10.11.2014 року, наказом №251-К від 02.03.2015 року їй призначено посадовий оклад в розмірі 1 500 гривень, тоді, як на той час у працівників на аналогічній посаді, згідно штатного розкладу, оклад складав 2 300 гривень. Тому, невиплачена заробітна плата, з відповідними індексацією та компенсаціями складає 7 891,78 гривень, а у підсумку, відповідач під час звільнення позивачки не провів повний розрахунок з урахуванням індексу інфляції на загальну суму 17 895,8 гривень (2 359,38+7 644,64+7 891,78). Крім того, просила стягнути стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2015 року по 01.10.2016 року в розмірі 39 098,64 гривень з підстав ст. 117 КЗпП України, а також 10 000 гривень за присинення моральної шкоди.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила позов задовольнити.
Представник відповідача подав письмові заперечення на позов.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 08.12.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з Банка на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року, з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 1 457,98 гривень з подальшим утриманням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2014 року по 10.11.2014 року з урахуванням індексу інфляції та компенсації, у розмірі 775,24 гривень з подальшим утриманням із вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів і моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 6 500 гривень. З Банка на користь держави суд стягнув судовий збір у розмірі 551,20 гривень.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.07.2017 року рішення суду першої інстанції від 08.12.2016 року залишено без змін, а постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.10.2019 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08.12.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
(короткий зміст вимог апеляційних скарг)
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду від 08.12.2016 року скасувати в частині незадоволення позову, прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду.
Представник Банка у скарзі просить рішення суду від 08.12.2016 року скасувати, ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 у позові в повному обсязі з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 зазначає: 
Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 31.03.2010 р. по 03.05.2012 р., з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 7 644,64 гривень, суд фактично встановив факт невиплати вказаної компенсації, і, посилаючись на ст.75 КЗпП та ст.6 Закону України «Про відпустки», помилково зробив висновок, що відпустка надається за відпрацьований робочий рік, зазначивши, що з 31.03.2010 по 03.05.2010 року позивачка не працювала, а перебувала у вимушеному прогулі. Вказаний висновок суду є помилковим і не відповідає вимогам законодавства, суперечить вимога п.2 ч. 1 ст.9 України «Про відпустки», де зазначено, що до стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку (ст. 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).
Відповідач сам визнає необхідність виплатити компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період 2012-2015 роки, що підтверджуються наказами від 16.03.2015 року після другого поновлення на роботі, при цьому, за інший період, після першого поновлення, компенсації не були виплачені, незважаючи на її вимоги.
Судом не задоволено позов щодо незаконного встановлення заниженого окладу під час її поновлення на роботі на підставі рішення суду від 10.11.2014 року наказом № 251-К від 02.03.2015 р., яким призначено оклад, що діяв на момент її звільнення станом на 03.12.2012 р. у розмірі 1 500 гривень, тоді як на той час у працівників на аналогічній посаді, згідно штатного розкладу, оклад складав 2 300 гривень. 
Відповідач під час останнього звільнення не провів всіх належних виплат, а саме компенсації за відпустку в період з 31.03.2010 р. по 03.05.2012 р., різницю в окладах, виплату середнього заробітку за вимушений прогул з 18.04.2012 р. по 03.05.2012 р. та з 04.11.2014 р. по 10.11.2014 р., який суд визнав порушенням та стягнув, однак суд першої інстанції безпідставно не застосував вимоги ст.116 КЗпП України. Згідно ст.117 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки в день фактичного розрахунку. Вказані обставини є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час неповного розрахунку, які суд першої інстанції безпідставно не стягнув.
Апеляційна скарга представника Банка зазначає:
У зв`язку із тим, що в рішенні суду від 18.04.2012 року не було вказано з якої дати слід поновити позивачку на посаді економіста 1 категорії філії, Банк, на виконання рішення суду та заяви позивачки про прийняття на роботу з 03.05.2012 року, наказом начальника філії Банка № 252-К від 03.05.2012 року, поновив ОСОБА_1 на роботі з 03.05.2012 року. Оскільки наказ №252-К від 03.05.2012 року станом на поточну дату є діючим, ОСОБА_1 не оскаржувався, будь-які зміни та доповнення до нього не вносились, у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року.
При здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року, суд, без посилання на будь-яку норму закону, прийняв розрахунок позивачки і стягнув додаткову компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 599,05 гривень, що суперечить вимогам діючого законодавства. 
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 10.11.2014 року з Банка на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2012 року по 04.11.2014 рік в сумі 38 757,62 гривень, а рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 року, рішення суду від 10.11.2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, з Банка стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2012 року по 04.11.2014 рік в сумі 33 552,02 гривень, яке відповідач виконав у повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 78930479 від 17.03.2015 року та розрахунковим листом за березень 2015 року.
На виконання рішення суду від 10.11.2014 року Банком 02.03.2015 року видано наказ № 251-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ № 10015/0440 філії з 03.12.2012 року із посадовим окладом 1 500 гривень на місяць, і, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 поновлена на роботі 02.03.2015 року, а не 10.11.2014 року (дата ухвалення рішення судом), Банк у добровільному порядку, відповідно до норм діючого законодавства, сплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 10.11.2014 року по 02.03.2015 року в сумі 4 524,75 гривень, що підтверджується квитанцією № 79349545 від 24.03.2015 року.
Оскільки рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 10.11.2014 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 року чітко визначений період вимушеного прогулу з 03.12.2012 р. по 04.11.2014 р., у відповідача відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року, з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 775,24 гривень (у тому числі компенсації за порушення строку виплати заробітної плати у розмірі 295,09 гривень).
Суд необґрунтовано стягнув на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень, факт спричинення якої не доведений. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують заподіяння позивачці моральної шкоди, крім того, відсутній будь-який розрахунок визначення розміру моральної шкоди.
Усі виплати на виконання рішення суду від 18.04.2012 року, рішення суду від 10.11.2014 року (з урахуванням рішення апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 року) та остаточний розрахунок на підставі наказу начальника філії Банка №307-к від 16.03.2015 року про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 36 КЗпП України були здійснені до 14.04.2015 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, проте із позовною заявою до суду про стягнення невиплачених грошових коштів, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди позивачка звернулась лише 28.08.2015 року. 05.01.2016 року Банк надіслав письмові заперечення на позовну заяву позивача, в яких просив застосувати строки позовної давності, однак заява судом не досліджена судом, суд не застосував строки строк позовної давності.
Банк вважає стягнення на користь позивачки судових витрат в сумі 6 500 гривень за надання правової допомоги необґрунтованим, оскільки витрати на правову допомогу не підтверджені документально у повному обсязі та їх розмір розраховано не вірно. Такі дії адвоката, як ознайомлення з матеріалами справи, документально не підтверджені, а розрахунок сум витрат здійснено без врахування щоквартальної та щорічної зміни розміру мінімальної заробітної плати, яка відбувалась на протязі 2015-2016 років.
Ухвалюючи рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу та судового збору суд порушив принцип пропорційності, встановлений ст. 88 ЦПК України.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
У запереченнях на апеляційну скаргу від 10.05.2017 року представник Банка зазначає:
У зв`язку із тим, що в рішенні суду від 18.04.2012 рокуне вказано з якої дати відповідач повинен поновлювати ОСОБА_1 на посаді економіста 1 категорії філії Банка, Банк, на виконання рішення суду та заяви позивачки про прийняття на роботу від 03.05.2012 року, наказом начальника філії Банка за № 252-К від 03.05.2012 р поновив ОСОБА_1 на роботі з 03.05.2012 року, а наказом № 1617-к від 03.05.2012 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Рішення суду від 18.04.2012 року та від 10.11.2014 року (з урахуванням рішення апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 року) своєчасно виконані Банком у повному обсязі.
Позивачка у скарзі зазначає, що Банк повинен був сплатити їй компенсацію за невикористані відпустки за період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року, однак у Банка відсутні правові підстави для виплати компенсації за невикористані відпустки за вказаний період. Окрім того, розмір компенсації за невикористані відпустки за період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 рік, наданий позивачкою, не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Здійснення компенсації за невикористані додаткові відпустки, надання яких не визначено Законом України "Про відпустки", діючим законодавством не передбачено. Позивачка до розрахунку розміру компенсації за невикористані відпустки включила додаткові відпустки, які не передбачені законом.
Позивачка стверджує, що при поновленні на роботі Банк повинен був встановити їй посадовий оклад в розмірі 2 300 гривень, а не 1 500 гривень. Твердження ОСОБА_1 не заслуговують на увагу у зв`язку із тим, що Банк, видаючи наказ про її поновлення на роботі, встановив їй посадовий оклад в розмірі 1 500 гривень, передбачений штатним розкладом Банка на цю посаду. Відповідно до діючого на час поновлення позивачки на посаду штатного розкладу, був встановлений оклад у розмірі 1 585,00 гривень, тобто був встановлений мінімальний оклад, передбачений для посади спеціаліста І категорії, що не суперечить внутрішнім положенням Банку, а всі необхідні докази цього наявні в матеріалах справи.
У скарзі позивачка, із посиланням на вимоги ст. 116-117 КЗпП України, просить стягнути середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку з урахуванням індексу інфляції, що складає за її підрахунком 39 098,64 гривень і підставою для цього вона зазначає невиплату їй компенсації за невикористані відпустки за період з 31.03.2010 р. по 03.05.2012 р., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 р. по 03.05.2012 р. га з 04.11.2014 р. по 10.11.2014 р. У зв`язку з тим, що на час звільнення ОСОБА_1 , зазначені суми не були нараховані та не належали їй до виплати, виходячи зі змісту ст. ст. 116, 117 КЗпП України, відсутні підстави для задоволення цієї вимоги позивачки.
У додаткових поясненнях до скарги від 10.05.2017 року представник Банка зазначає: 
Банк вважає стягнення на користь позивачки судових витрат у сумі 6 500 гривень за надання правової допомоги та наведені розрахунки необґрунтованим і такими, що не відповідають вимогам законодавства. Аналіз матеріалів справи дає підстави стверджувати, що наданий позивачкою розрахунок компенсації витрат на правову допомогу, що підлягає відшкодуванню не відповідає обставинам справи та документально не підтверджений.
Матеріали справи не містять жодних доказів ознайомлення представника з матеріалами справи, а клопотання у справі на ознайомлення не підтверджують цей факт, тому 1 година 30 хвилин, зазначені представником, як час витрачений для ознайомлення з матеріалами справи, документально не підтверджено та не може бути включений до розрахунку витрат на правову допомогу. Включення до розрахунку 3-х годин на підготовку та участь у судових засіданнях також є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять доказів участі представника у судових засіданнях, навпаки представником позивача на протязі всього розгляду справи судом першої інстанції було подано численну кількість клопотань про перенесення розгляду справи та розгляд справи без його присутності, що підтверджується матеріалами справи (том І а. с.: 148, 154, 155, 157, 185, 186, 191, 193, 202, 203, 205-207, 2Щ 230, 231; том. II а. с.: - 18, 19).
При розгляді справи у суді першої інстанції позивачка не заявляла клопотання про допуск представника до участі у справі в якості особи, яка надає їй правову допомогу, адвокат Жур`ян P.M. фактично приймав участь при розгляді справи в якості представника, при розгляді справи в суді першої інстанції, тому  вартість його послуг не може бути стягнута з іншої сторони у справі. Наявними в матеріалах справи доказами не підтверджуються факт надання позивачці адвокатом правової допомоги саме у вказаній справі, оскільки договір про надання правової допомоги б/н від 25.08.2015 року між позивачкою та адвокатом Жур`ян P.M. не містить посилань про надання правової допомоги саме у цивільній справі № 502/1952/15-ц.
У запереченнях на апеляційну скаргу від 11.07.2017 року позивачка ОСОБА_1 зазначає:
Банк у скарзі вказує, що в рішенні суду від 18.04.2012 року не вказано з якої дати відповідач повинен був поновити ОСОБА_1 на посаді економіста 1 категорії філії Банка, тому Банк, на виконання рішення суду та власноручно написаної позивачем заяви про прийняття на роботу з 03.05.2012 року, наказом начальника філії Банка № 252-К від 03.05.2012 року самостійно поновив ОСОБА_1 на роботі з 03.05.2012 р. Банк по цьому факту надає суду сфальсифіковані дані, оскільки в рішенні суду від 18.04.2012 року чітко вказано, що рішення суду в частині поновлення підлягає негайному виконанню. Заяву вона подавала не для прийняття на роботу, а для поновлення на посаду економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу, на підставі рішення суду від 18.04.2012 р. 
Банк вказує, що самостійно виконав рішення двох судів від 18.04.2012 р. та 10.11.2014 р., це неправдиві твердження Банка, оскільки усі виплати по заробітній платні проводились за участю ДВС м. Одеси, куди вона багато разів самостійно виїжджала і вирішувала питання виконання Банком рішень за допомогою ДВС.
Банк неправомірно стверджує, що оскільки наказ начальника філії Банка за № 252-К від 03.05.2012 року станом на поточну дату є діючим, ОСОБА_1 не оскаржувався, то у відповідача відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середньої заробітної платні за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року у розмірі 1457,98 гривень та компенсації за невикористані відпуски. Банк порушив ст. 236 КЗпП та п.2 ст. 9 ЗУ «Про відпустки». Аналогічно Банк неправомірно стверджує, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року у сумі 775,24 гривень, при цьому Банк не надав доказів про сплату заробітної плати за цей час.
Банк не згоден з рішенням суду про стягнення моральної шкоди у сумі 1000 гривень і стверджує, що не доведено факт спричинення моральної шкоди, проте вона надала суду велику кількість документів на доведення факту заподіяння моральної шкоди.
Свідомо неправдиві витяги із штатного розпису надані Банком, сприяли тому, що Банк при поновленні на роботі 02.03.2015 року призначив оклад економіста 1 категорії у сумі 1 500 гривень, який був на день звільнення 03.12.2012 року.
Твердження відповідача про необґрунтованість стягнення суми витрат на правову допомогу є хибним, адже відповідно до п.2 ч. 3 ст. 79 ЦПК Україні, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. 
Банк при поновлені на роботі 16.03.2015 року примушував її до подачі заяви про про звільнення і вона погодилась на пропозицію Банка за умови, що Банк виконає ст. 236 КЗпП України і надасть їй дві відпустки, згідно п.2 ст. 9 ЗУ « Про відпустки», за період вимушеного прогулу під час другого незаконного звільнення, однак Банк порушив свої обіцянки. Вона довгий час чекала нарахувань від Банка по заробітній платні і компенсації за дві відпустки за час вимушеного прогулу за період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року, однак Банку виплат не провів, тому 28.08.2015 року вона подала заяву до суду у тримісячний строк і строк подачі заяви до суду вона не порушила.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 18.04.2012 року задоволено позов ОСОБА_1 до Банка в особі філії, а саме: скасовано наказ філії Банка №34 від 31.03.2010 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 40 п. 2 КЗпП України; ОСОБА_1 поновлено на посаді економіста 1 категорії; стягнуто на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, за роботу у вихідний день, вихідну допомогу та моральну шкоду (а.с. 232-238 т.1).
Наказом начальника філії Банка №352-К від 03.05.2012 року ОСОБА_1 , на підставі рішення суду від 18.04.2012 року, поновлено на роботі з 03.05.2012 року на посаді економіста І категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ №10015/0440 з посадовим окладом 1 270 гривень (а.с.36 т.1).
Наказом начальника філії Банка № 1030 від 24.09.2012 року, у зв`язку з виробничою необхідністю та збитковою діяльністю обласного управління, з метою оптимізації чисельності підлеглого персоналу скорочено з 26.11.2012 року економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ №10015/0440 Філії-Одеського обласного управління «Ощадбанк» Митрофанову Г.В. (а.с.13 т.1), з яким ОСОБА_1 ознайомлена 17.10.2012 року (а.с. 14 т.1). Наказом начальника філії Банка № 1617-К від 03.12.2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ №10015/0440 з 03.12.2012 року, у зв`язку з скороченням чисельності або штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП (а.с. 169 т.1).
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 10.11.2014 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до філії Банка, а саме: скасовано наказ філії Банка №1617-к від 03.12.2012 року про звільнення ОСОБА_1 за ст. 40 п. 2 КЗпП України; ОСОБА_1 поновлено на посаді економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ№10015/0440; стягнуто на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2012 року по 04.11.2014 року, моральну шкоду та витрати на правову допомогу (а.с. 241-246 т.1).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 року, рішення Кілійського районного суду Одеської області від 10.11.2014 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с. 247-251 т.1).
Наказом начальника філії Банка № 251-к від 02.03.2015 року, на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 10.11.2014 року, скасовано дію наказу №1617-к від 26.02.2012 року про звільнення ОСОБА_1 і поновлено позивачку на посаді економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ №10015/0440 з 03.12.2012 року із посадовим окладом 1 500 гривень на місяць, з виплатою ОСОБА_1 середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць в розмірі середньої заробітної плати 1 165,96 гривень з відрахуванням податків та інших загальнообов`язкових платежів (а.с.15, 122 т.1).
Наказом начальника філії Банка № 303-к від 16.03.2015 року внесені зміни до наказу № 251-к від 02.03.2015 року, а саме в п. 1 наказу №251-к від 02.03.2015 року, а саме: «Скасувати дію наказу №1617-к від 03.12.2012 року про звільнення ОСОБА_1 з посади економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ №10015/0440» (а.с. 16, 123 т.1).
Відповідно до видаткового касового ордеру №78930479 (#78930479) від 17.03.2015 року, на виконання рішення суду від 10.11.2014 року, ОСОБА_1 виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26 351 гривень (а.с. 129 т.1).
Наказом начальника філії Банка № 328-к від 23.03.2015 року, ОСОБА_1 підлягав виплаті середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 10.11.2014 року по 02.03.2015 року (а.с. 131 т.1).
Відповідно до меморіального ордеру №79349545 (#29549545) від 24.03.2015 року ОСОБА_1 видано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2014 року по 02.03.2015 року у розмірі 4 524,75 гривень (а.с. 132 т.1).
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до Банка, і, остаточно уточнивши позов 25.10.2016 року, просила: стягнути з Банка грошові кошти на загальну суму 17 895,80 гривень з урахуванням утримань із заробітної плати; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2015 року по 01.10.2016 року у розмірі 39 098,64 гривень, а також моральну шкоду в сумі 10 000 гривень (а.с.1-10,212-214 т.1).
Судом апеляційної нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини з оплати праці які регулюються нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про відпустки», Законом України«Про індексацію грошових доходів населення».
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, вирішуючи спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року і з 01.11.2014 року по 10.11.2014 року виходив з того, що позивачка має право на отримання середнього заробітку за вказані періоди з урахуванням індексу інфляції, а також на компенсацію у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач повинен виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року з урахуванням індексу інфляції, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2014 року по 10.11.2014 року з урахуванням індексу інфляції.
Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ст. 235 ч.ч.1,2 КЗпП України). У випадках стягнення на користь   працівника   середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18.04.2012 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 03.05.2012 року, разом з тим, ОСОБА_1 звільнено з 31.03.2010 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, відповідно до рішення суду від 18.04.2012 року, суд стягнув за період з 01.04.2012 року по 18.04.2012 року і саме за цей період Банк виплатив позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу.
За таких обставин, відповідач повинен виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року (період з часу постановлення рішення суду про поновлення на роботі і його виконання).
Оскільки рішенням суду від 18.04.2012 року визначено, що середня заробітна плата ОСОБА_1 на момент звільнення становила 1 123,50 гривень (а.с.236 зворот), її середньоденний заробіток відповідно становив 53,50 гривень, тому розрахунок середнього заробітку з 18.04.2012 р. по 03.05.2012 р. становить 481,50 гривень (53,50 х 9 р/д = 481,5).
Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року слід зазначити наступне.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 року змінено рішення Кілійського районного суду Одеської області від 10.11.2014 року і стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.12.2012 року по 04.11.2014 року, при цьому, суд апеляційної інстанції визначив, що середньоденна заробітна плата позивачки для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу становила 69,61 гривень (а.с.250 зворот т.1).
Середній заробіток за час вимушеного прогулу, на підставі рішення суду від 10.11.2014 року, стягнуто з 03.12.2012 року по 04.11.2014 року (а.с.246 т.1) і саме за цей період Банк виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тому відповідач повинен виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2014 року по день прийняття рішення 10.11.2014 року, а саме, 278,44 гривень (69,61 х 4 р/д = 278,44). 
В період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (ст. 33 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до ст. ст. 2, 4, 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в даному випадку оплата праці (грошове забезпечення); індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка; підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Згідно офіційних повідомлень Державної служби статистики України індекс інфляції становив: 2012 рік – 99,8 %; 2013 рік – 100,5 %; 2014 рік – 124,9 %; 2015 рік – 143,3 %; 2016 рік – 106,4 %.
Індексація середнього заробітку за період з 01.04.2012 року по 18.04.2012 року складає: (2014 рік) 481,50х1,249=601,40–481,50=119,89 гривень; (2015 рік) 481,50х1,433 = 689,98–481,50=208,48 гривень; (2016 рік) 481,50х1,064=512,32–481,50=30,82 гривень, а всього 359,19 гривень (119,89+208,48+30,82).
Індексація середнього заробітку за період з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року складає: (2014 рік) 278,44х1,249= 347,77–278,44=69,33 гривень; (2015 рік) 278,44х1,433 = 399– 278,44=120,56 гривень; (2016 рік) 278,44х1,064=296,26–278,44=17,82 гривень, а всього 201,71 гривень (63,33+120,56+17,82=201,71). 
Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено виплата компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.
Разом тим, за змістом ст. ст. 2,3 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків її виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі-Закон України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ), компенсація громадянам втрати частини доходів (пенсії соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошорве забезпечення та інше) у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованим громадянам, при цьому, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць.
Зважаючи на те, що Законом України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ компенсація втрати частини доходів здійснюється у разі затримки виплати нарахованих і не виплачених доходів, у даному випадку йдеться про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду справи у суді, позивачка не має права на стягнення компенсації на підставі рішення суду.
За таких обставин, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року та з 03.12.2012 року по 04.11.2014 року підлягає зміні.
Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про стягнення компенсації за невикористані відпустки з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не має права на таку компенсацію, оскільки у вказаний період вона не працювала через те, що знаходилась у вимушеному прогулі.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду в цій частині.
Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст.74 ч.1, ст. 83 ч.1 КЗпП України, ст. 2 ч.1, ст. 24 ч.1 Закону України «Про відпустки»).
Згідно довідки Банка від 04.02.2020 року №113.21/40/410, у період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року кількість днів невикористаних позивачкою відпусток становить 50 календарних днів, а саме: з 31.03.2010 по 30.03.2011– 24 календарні дні (24х69,61=1 670,64); з 31.03.2011 по 30.03.2012–24 календарні дні (24х69,61=1 670,64) і з 31.03.2012 по 03.05.2012–2 календарні дні (2х69,61=139,22), або 50х69,61=3 480 гривень (а.с.105 т.3).
Оскільки у період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року кількість невикористаних ОСОБА_1 днів відпусток становить 50 календарних днів, позивачка має право на компенсацію за невикористані відпустки у вказаний період в розмірі 3 480 гривень (1 670,74+1 670,64+139,22) з врахуванням інфляційних втрат.
Згідно офіційних повідомлень Державної служби статистики України індекс інфляції становив: 201- рік – 109,1%; 2011 рік -104,6 %; 2012 рік – 99,8 %; 2013 рік – 100,5 %; 2014 рік – 124,9 %; 2015 рік – 143,3 %; 2016 рік – 106,4 %; 2017 рік -113,7%; 2018 рік – 109,8%, 2019 рік – 104,1%.
Індексація компенсації за невикористані відпустки з 31.03.2010 по 30.03.2011 – 24 календарні дні (24х69,61=1 670,64) становить: (2010 рік) 1670,64х1,091%-1670,64=152,03 гривень; (2011 рік) 1670,64х1,046%-1670,64=76,18 гривень; (2014 рік) 1670,64х1,249-1670,64=415,99 гривень; (2015 рік) 1670,64х1,433-1670,64=723,39 гривень; (2016 рік) 1670,64х1,124%=207,16 гривень; (2017 рік) 1670,64х1,137%-1679,64=228,88 гривень; (2018 рік) 1670,64х1,098%-1670,64=163,72 гривень; (2019 рік) 1670,64х1,041%-1670,64= 68,50 гривень, а всього 2035,85 гривень (152,03+76,18+415,99+723,39+207,16+228,88+163,72 +68,50). 
Індексація компенсації за невикористані відпустки з 31.03.2011 по 30.03.2012 – 24 календарні дні (24х69,61=1 670,74) становить: (2011 рік) 1670,64х1,046%-1670,64=76,18 гривень; (2014 рік) 1670,64х1,249-1670,64=415,99 гривень; (2015 рік) 1670,64х1,433-1670,64=723,39 гривень; (2016 рік) 1670,64х1,124%=207,16 гривень; (2017 рік) 1670,64х1,137%-1679,64=228,88 гривень; (2018 рік) 1670,64х1,098%-1670,64=163,72 гривень; (2019 рік) 1670,64х1,041%-1670,64= 68,50 гривень, а всього 1883,82 гривень (76,18+415,99+723,39+207,16+228,88+163,72 +68,50). 
Індексація компенсації за невикористані відпустки з 31.03.2012 по 03.05.2012 – 2 календарні дні (2х69,61=128139,22) становить: (2014 рік) 139,22х1,249%-139,22=12,66 гривень; (2015 рік) 139,22х1,433%-139,22=60,28 гривень; (2016 рік) 139,22х1,124%-139,22=17,26 гривень; (2017 рік) 139,22х1,137%-139,22=19,10 гривень; 139,22х1,098%-139,22=13,64 гривень; (2019 рік) 139,22х1,041%-139,22=5,71 гривень, а всього 128,65 гривень.
Всього розмір інфляційних втрат за компенсацію невикористаних відпусток становить 4 048,32 гривень (2035,85+1883,82+128,65).
За таких обставин, рішення суду в частині відмови у позові про стягнення компенсації за невикористані відпустки з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивачки щодо того, що Банк повинен був встановити позивачці посадовий оклад в розмірі 2 300 гривень і виплатити різницю між окладами.
Правильним є і висновок суду про відмову у позові про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2015 року по 01.10.2016 року у розмірі 39 098,64 гривень.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Оскільки у суді першої інстанції ОСОБА_1 , остаточно уточнивши позов в особі представника 25.10.2016 року (а.с.214 т.1) просила стягнути з Банка середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2015 року по 01.10.2016 року у розмірі 39 098,64 гривень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відому у позові в цій частині, оскільки зі змісту ст. ст. 116, 117 КЗпП України, нараховані підприємством всі суми при звільненні і належні працівнику мають бути виплачені працівнику у день звільнення, а у даному випадку йдеться про період вимушеного прогулу.
Позивачка в суді першої інстанції не заявляла і суд першої інстанції не вирішував вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у вигляді компенсації за невикористані відпустки за період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року з підстав ст. ст. 116,117 КЗпП України.
Висновок суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди відповідає вимогам ст. 237-1 КЗпП України, оскільки відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків і вимагало від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. 
Визначений судом розмір моральної шкоди 1 000 гривень, з врахуванням обставин справи, відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу) 
Доводи позивачки  ОСОБА_1  у скарзі про те, що: відмовляючи у позові про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 31.03.2010 р. по 03.05.2012 р. суд помилково зробив висновок, що відпустка надається лише за відпрацьований робочий рік, що не відповідає вимогам п.2 ч. 1 ст.9 України «Про відпустки», - прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування рішення суду в цій частині з прийняттям нового судового рішення.
Доводи про те, що: судом не задоволено позов щодо незаконного встановлення заниженого окладу під час її поновлення на роботі на підставі рішення суду від 10.11.2014 року, наказом № 251-К від 02.03.2015 р. призначено оклад, що діяв на момент її звільнення станом на 03.12.2012 р. у розмірі 1 500 гривень, тоді як на той час у працівників на аналогічній посаді, згідно штатного розкладу, оклад складав 2 300 гривень; що відповідач під час останнього звільнення не провів всіх належних виплат, а саме компенсації за відпустку в період з 31.03.2010 р. по 03.05.2012 р., різниці в окладах, виплату середнього заробітку за вимушений прогул з 18.04.2012 р. по 03.05.2012 р. та з 04.11.2014 р. по 10.11.2014 р., який суд визнав порушенням та стягнув, однак суд не застосував вимоги ст.116, ст. 117 КЗпП України, - до уваги не приймаються.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.  Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. 
Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці (ст. 94 ч.ч.1-4 КЗпП України).
Станом на березень 2012 року мінімальний розмір заробітної плати в Україні становив 1 073 гривень на місяць, а станом на листопад 2014 року і березень 2015 року – 1 218 гривень на місяць.
Наказом начальника філії Банка № 251-к від 02.03.2015 року, відповідно до рішення суду від 10.11.2014 року, скасовано дію наказу №1617-к від 26.02.2012 року про звільнення ОСОБА_1 і поновлено на посаді економіста 1 категорії відділу розвитку банківського бізнесу ТВБВ №10015/0440 з 03.12.2012 року із посадовим окладом 1 500 гривень на місяць (а.с. 122 т.1).
Відповідач, як роботодавець, в межах мінімальних і максимальних розмірів окладів на відповідній посаді, з дотриманням вимог закону про розмір мінімальної заробітної плати, встановив позивачці посадовий оклад у розмірі 1 500 гривень.
Стягнення на підставі рішення суду середнього заробітку за вимушений прогул з 18.04.2012 р. по 03.05.2012 р. та з 04.11.2014 р. по 10.11.2014 р. не є підставою для застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
У суді першої інстанції ОСОБА_1 , остаточно уточнивши позов в особі представника, просила стягнути з відповідача середній  заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2015 року по 01.10.2016 року у розмірі 39 098,64 гривень і суд   дійшов правильного висновку про відому у позові в цій частині, оскільки у розумінні ст. ст. 116, 117 КЗпП України, нараховані підприємством всі суми при звільненні і належні працівнику мають бути виплачені працівнику у день звільнення, а у даному випадку йдеться про період вимушеного прогулу.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч.6 ЦПК України). 
ОСОБА_1   у суді першої інстанції не заявляла і суд першої інстанції не вирішував її вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у вигляді компенсації за невикористані відпустки за період з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року з підстав ст. ст. 116,117 КЗпП України.
У встановленому законом порядку, позивачка має право ставити питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у вигляді компенсації за невикористані відпустки з 31.03.2010 року по 03.05.2012 року.
Доводи представника Банка у скарзі, що: у Банка відсутні правові підстави для виплати позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року та з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року; суд необґрунтовано стягнув на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень, факт спричинення якої не доведений; слід застосувати строки позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , – до уваги не приймаються.
На підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18.04.2012 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 03.05.2012 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу суд стягнув за період з 01.04.2012 року по 18.04.2012 року і рішення суду в цій частині Банк виконав. Разом з тим, Банк повинен виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року.
Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 року змінено рішення Кілійського районного суду Одеської області від 10.11.2014 року і стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.12.2012 року по 04.11.2014 року. Банк виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.12.2012 року по 04.11.2014 року, тому Банк повинен виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2014 року і по день прийняття рішення 10.11.2014 року.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив право позивачки на отримання компенсації за невикористані відпустки, крім того, позивачці своєчасно не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року та з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначені обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Доводи стосовно необхідності застосування строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Доводи представника Банка, що: відсутні підстави для нарахування компенсації за порушення строків виплати заробітної плати з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року та з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року; стягнення на користь позивачки судових витрат в сумі 6 500 гривень за надання правової допомоги є необґрунтованим, оскільки суд порушив принцип пропорційності, встановлений ст. 88 ЦПК України (в редакції чинній на час вирішення справи у суді першої інстанції), - прийняті до уваги і є підставою для скасування рішення суду в цій частині.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Порушені права позивачки в частині отримання компенсації за невикористані відпустки і на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають захисту судом шляхом часткового задоволення позову в цій частині.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 гривень і про відмову у позові про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2015 року по 01.10.2016 року у розмірі 39 098,64 гривень, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду в цій частині – залишенню без змін.
Підставами дляскасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.  Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України).
Суд першої інстанції, у порушення ст.74 ч.1, ст. 83 ч.1 КЗпП України, ст. 2 ч.1, ст. 24 ч.1 Закону України «Про відпустки», дійшов неправильного висновку про відмову у позові про стягнення компенсації за невикористані відпустки, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Рішення суду в частині стягнення компенсації  втрати частині доходів суперечить вимогам Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ, суд також неправильно розрахував інфляційні втрати щодо сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року та з 04.11.2014 року по 10.11.2014 року, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні, з викладенням резолютивної частини рішення у цій частині в новій редакції.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 п.1, ч.1 п.п.1-3 ЦПК України. 
Розмір компенсації витрат на правову допомогу регулюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року (далі-Закон від 20.12.2011 року).
Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
З матеріалів справи вбачається, що розмір наданих позивачці послуг з правової допомоги розраховано відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт, а саме: – консультування щодо позовних вимог та перед кожним судовими засіданням – 1 година 30 хвилин; - ознайомлення з матеріалами справи в суді – 1 година 30 хвилин; - підготовка до судових засідань та участь в судових засіданнях всього – 3 години; - підготовка процесуальних документів (клопотань, уточнення до позову, розрахунків тощо) – 7 годин.
За виконаний адвокатом об`єм послуг, позивачка сплатила адвокату Жур`ян Р.М. всього 6 500 гривень, що підтверджується актом приймання-передачі виконання послуг від 20.10.2016 року за договором про надання правової допомоги від 25.08.2015 року та фіскальними чеками від 01.09.2015 року, від 24.10.2016 року про прийняття ОСОБА_2 01.09.2015 року 2 500 гривень і 24.10.2016 року – 4 000 гривень (а.с. 225,226 т.1).
Виходячи з обґрунтованості та пропорційності предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, зважаючи на те, що позов задоволений частково, колегія суддів дійшла висновку, що з Банка на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 гривень. 

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,2, 375 ч.1, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
      ПОСТАНОВИЛА:         
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» – задовольнити частково.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року в частині стягнення з (публічного) акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 1 457,98 гривень, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2014 року по 10.11.2014 року з урахуванням індексу інфляції та компенсації у розмірі 775,24 гривень – змінити, виклавши резолютивну частину рішення в цій частині у новій редакції:
Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (код ЄДРПОУ 09328601) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2012 року по 03.05.2012 року у розмірі 626 гривень 49 копійок і інфляційні втрати у розмірі 468,15 гривень, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2014 року по 10.11.2014 року у розмірі 278,44 гривень і інфляційні втрати у розмірі 201,71 гривень,  з нарахуванням та сплатою, відповідно до законодавства, податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року в частині відмови у позові про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 31.10.2010 року по 03.05.2012 року і інфляційних втрат, стягнення витрат на правову допомогу – скасувати.
Позов ОСОБА_1  про стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 31.10.2010 року по 03.05.2012 року і інфляційних втрат, стягнення витрат на правову допомогу – задовольнити частково.
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (код ЄДРПОУ 09328601) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористані відпустки за період з 31.10.2010 року по 03.05.2012 року у розмірі  3 480,50 гривень і інфляційні втрати у розмірі 4 219,40 гривень, з нарахуванням та сплатою, відповідно до законодавства, податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року в частині стягнення моральної шкоди і судового збору – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду.
Повний текст постанови суду складено 05.10.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко 

Л.М. Вадовська 

Є.С. Сєвєрова