Дата документу 10.11.2020 Справа № 335/12338/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 листопада 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/12338/19
Провадження №22-ц/807/3329/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Гришина Станіслава Володимировича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2020 року, повний текст якого складено 04 вересня 2020 року, в складі судді Макарова В.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування, 

В С Т А Н О В И В :

       У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у грудні 2019 року, до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування.
В обґрунтування позову та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач зазначив про те, що 12 серпня 2013 року ним до правоохоронних органів було подано заяву про вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінального правопорушення.
На підставі поданої заяви було відкрито два кримінальні провадження за № 12013080130005186 від 12 серпня 2012 року та за № 120140801300000492 від 06 лютого 2014 року.
Постановою прокурора від 25 лютого 2015 року вказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження та йому присвоєно № 12013080130005186.
Позивач вважає, що в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наявні ознаки кримінального правопорушення, а СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, який проводить досудове розслідування, починаючи з 2013 року не вчинив жодних дій, спрямованих на швидке, повне та неупереджене розслідування зазначеного кримінального правопорушення. Вважає, що в матеріалах справи містяться докази, що підтверджують вину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте слідство триває, а жодних дій направлених на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності не проводиться, досудове розслідування навмисно затягується, чим позивачу завдається значна моральна шкода, яка полягає у тому, що позивач відчуває свою безпорадність та змушений постійно нервувати внаслідок бездіяльності правоохоронних органів. Він працює та утримує свою родину, але змушений багато часу проводити на особистих прийомах та зустрічах в Бердянському ВП ГУНП в Запорізькій області, також він почав погано спати, приймати заспокійливі ліки та звернувся за допомогою до спеціаліста. 
Вважає, що вищезазначеними діями йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 1 000 000, 00 грн.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування в розмірі 1 000 000, 00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Гришина С.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на засадах чинного законодавства, практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, що не було враховано судом першої інстанції. Як вбачається з постанов Верховного Суду для встановлення факту протиправності дій органів досудового розслідування та наявності моральної шкоди внаслідок таких дій, достатньо врахувати тривалість кримінального провадження. До позовної заявив позивачем додавались клопотання, скарги, депутатські звернення направлені до органів досудового розслідування, що підтверджує неправомірність дій відповідачів та факт спричинення такими діями моральної шкоди позивачу. Вказує, що неприйняття судом до уваги такого письмового доказу як висновок фахівця-психолога на єдиній підставі того, що такий висновок не є висновком експерта в розумінні Закону України «Про судову експертизу» є незаконним, оскільки цей факт не спростовує доказового значення вказаного документу.

30 жовтня 2020 року від керівника Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, що в апеляційній скарзі безпідставно зазначено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013080130005186 не здійснюється, а слідчий не вчиняє дій щодо проведення повного та швидкого розслідування, оскільки у кримінальному провадженні виконуються усі необхідні слідчі дії. У ході проведення досудового розслідування допитано заявників, потерпілих та свідків, на підставі ухвал слідчого судді проведено ряд тимчасових доступів, обшуків та призначено відповідні експертні дослідження та долучено до матеріалів кримінального провадження відповідні документи, що мають значення для встановлення обставин. Позивачем не доведено будь-якими доказами наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю, рішеннями відповідачів у кримінальному провадженні та шкодою, яку апелянт просить стягнути.

03 листопада 2020 року від представника ГУНП в Запорізькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначено, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу досудового розслідування позивачу, оскільки така бездіяльність не була встановлена у законному порядку та не було надано доказів, які б підтверджували б завдання моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, що скаржником зроблено не було. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, яким за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли моральну шкоду позивачу. Зазначає, що постанови Верховного Суду, на які посилається апелянт, не є аналогічними за змістом цій справі, та зумовлені затягуванням кримінального провадженням слідчим внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування, в цей же час у даній цивільній справі відсутній процес затягування строку досудового розслідування, оскільки слідчий Бердянського ВП ГУНП з матеріалів кримінальної справи не вбачає складу саме кримінального правопорушення, що зумовлюється цивільно-правовими відносинами між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 

04 листопада 2020 року від представника Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що судом було враховано ч. 4 ст. 263 ЦПК України та висновки Верховного Суду, про що зазначено у самому рішенні суду. Судом першої інстанції всебічно досліджено висновок фахівця-психолога, на який посилається апелянт, та вказано підстави, з яких суд виходив не враховуючи такий висновок як належний доказ отримання позивачем моральної шкоди. Твердження апелянта щодо порушення судом норм процесуального та матеріального права, неналежного дослідження обставин справи є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників спарви, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами протиправність поведінки відповідачів, наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 12 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області з заявою про вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Відповідні відомості 12.08.2013 року були внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 12013080130005186 (т.1 а.с. 12, 148).

 
06 лютого 2014 року до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області надійшов рапорт слідчого про те, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № 12013080130005186 від 12 серпня 2013 року встановлено, що в діях ФОП ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України. Відповідні відомості 06 лютого 2014 року були внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 120140801300000492 (т.1 а.с. 12, 13-14, 148).

Постановою прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури від 24 лютого 2015 року матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 120140801300000492 та № 12013080130005186 , внесених до ЄРДР 06 лютого 2014 року та відповідно 12 серпня 2013 року відповідно, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172 та ч.4 ст.358 КК України, були об`єднані в одне провадження та йому присвоєно в ЄРДР № 12013080130005186 (т. а.с. 13-14).

У липні 2015 року ОСОБА_1 звертався до Бердянської міжрайонної прокуратури, Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізький області з клопотаннями щодо повідомлення його про прийняті процесуальні рішення, надання переліку номерів ЄРДР у кримінальних провадженнях за його заявами до Бердянського МВ ГУМВС України про вчинені кримінальні правопорушення (т.1 а.с. 16-23).

В об`єднаному кримінальному провадженні № 12013080130005186 ОСОБА_1 визнано потерпілим (т.1 а.с. 59).

14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Пономаренка А.І. про відмову у задоволенні клопотання про вчинення слідчої дії (т.1 а.с. 44-50).

15 серпня 2017 року та 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 звертався до Прокуратури Запорізької області зі скаргами на бездіяльність слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 та прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури Полозюка Є.Ю. (т.1 а.с 51-54, 60-65).

06 грудня 2017 року Бердянським ВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано рапорт старшого слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області про те, що під час розслідування кримінального провадження № 12013080130005186 встановлено, що в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (т.1 а.с. 148-зворот).

19 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про долучення до матеріалів кримінального провадження письмових доказів (т.1 а.с. 24).

Ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 липня 2020 року скасовано постанову слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 18 червня 2020 року про закриття кримінального провадження № 12013080130005186 від 12 серпня 2013 року (т.2 а.с. 39).

На даний час досудове розслідування об`єднаного кримінального провадження № 12013080130005186 триває.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.
Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст..ст. 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Ураховуючи викладене, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги про стягнення моральної шкоди бездіяльністю правоохоронних органів у кримінальному провадженні № 12013080130005186 та тривалістю вказаного кримінального провадження.

Доводи позивача зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями слідчого, натомість судом не встановлено, а у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже, заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідачів моральної шкоди.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно дійшов висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Можливість прийняття стороною кримінального провадження процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами КПК України.

Саме по собі скасування слідчим суддею постанови про закриття кримінального провадження не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та бездіяльність слідчих і прокурорів й причинний зв`язок між ними.
       
Судом першої інстанції правильно зазначено, що сам факт постановлення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. 
Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
       
Твердження апеляційної скарги про те, що додані до позовної заяви скарги, клопотання, депутатські звернення підтверджують неправомірність дій відповідачів та факт завдання моральної шкоди є неприйнятними.

Апеляційний суд, дослідивши вказані докази, приходить до висновку, що вони є недостатніми на підтвердження завданню позивачу моральної шкоди, не спростовують правильного висновку суду.

Наведені у апеляційній скарзі доводи про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням вимог статей 23, 1174 ЦК України, які гарантовані статтею 56 Конституції України, не заслуговують на увагу, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю належними і допустимими доказами факту заподіяння позивачу моральних страждань.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не враховано судову практику Верховного Суду, безпідставні, оскільки постанови Верховного Суду, на які посилається позивач, ухвалені судами за інших фактичних обставин, зокрема у даних справах позивачем доведено факт завдання особі моральної шкоди діями/бездіяльністю правоохоронних органів, а також причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями/бездіяльністю. 

Як зазначалося вище, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що у цій справі судами не встановлено.

Доводи апеляційної скарги щодо неповноти з`ясування судом обставин справи та неповне дослідження доказів, зокрема, висновку фахівця-психолога є безпідставними. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що названий висновок не є висновком експерта в розумінні Закону України «Про судову експертизу», а також ст. 102 ЦПК України. 
Висновок фахівця-психолога, на який посилається позивач, в сукупності з іншими доказами не спростовує правильного висновку суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог, оскільки не є допустимим доказом на підтвердження факту завдання ОСОБА_1 моральної шкоди. 

Доводи апеляційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені позивачем в суді першої інстанції, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини.
Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Гришина Станіслава Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 листопада 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова