ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2309/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Разюк  Г.П.,
суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
на рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020, прийняте суддею Малярчук І.А. у м. Одесі,
у справі № 916/2309/20
за позовом скаржника
до відповідача Фізичної особи - підприємця Рудницького Ігоря Олександровича
про стягнення 107 661,66грн., 

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційного банку (далі - АТ КБ) "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) Рудницького Ігоря Олександровича про стягнення заборгованості за Договором №Б/Н від 06.06.2013 у розмірі 107   661,66грн., з яких 29   403,25   грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 71   386,41грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 6   872грн. заборгованість по комісії. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.
В обґрунтування позовних вимог АТ КБ "ПРИВАТБАНК" посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору банківського обслуговування №б/н від 06.06.2013, зокрема порушення останнім строків повернення кредитних коштів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, пені та комісії на вищевказані суми. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 в задоволенні позову АТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовлено з посиланням на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, з огляду на те, що матеріали справи не містять підписаних відповідачем «Умов та правил надання банківських послуг», відповідно до чого зроблено висновок про те, що відсутніми є правові підстави розцінювати надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг», як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06.03.2013 шляхом підписання заяви-анкети. Відповідно до чого і зроблено висновок про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді строки повернення кредиту і відсоткової ставки, комісії та пені. Крім того, місцевим господарським судом зазначено про фактичне погашення відповідачем заборгованості по кредиту у сумі 12    000грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На думку скаржника, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
Зокрема, скаржник вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення безпідставно застосована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019, оскільки відповідна справа стосуються інших правовідносин, відповідачем в якій є фізична особа - споживач, на яку розповсюджуються норми законодавства про захист прав споживачів.
Також скаржник стверджує, що місцевий господарський суд не врахував, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог банку, тоді як доведеним є факт укладення між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й з Умов та Правил надання банківських послуг та тарифів.
Крім того, за доводами скаржника місцевий господарський суд, встановивши факт надання позивачем відповідачу кредиту та неповернення його останнім, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, оскілки означене суперечить вимогам ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 1048 ЦК України.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, позаяк відповідач за власною адресою не перебуває, поштову кореспонденцію не отримує, тому вважається повідомленим відповідно до ч.7ст 120 ГПК України/
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Станом на час прийняття даної постанови до суду не надійшло клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку без проведення судового засідання.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2013 ФОП Рудницьким І.О. було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, на підставі якої клієнту було відкрито поточний рахунок в національній валюті, та заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Із змісту даних заяв вбачається, що ФОП Рудницький І.О. приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://ргіvatbank.ua, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування від 06.06.2013 та взяв на себе зобов`язання виконувати умови Договору.
До позовної заяви позивачем додано "Витяг з Умов та правил надання банківських послуг" в ПриватБанку. 
Відповідно до довідки позивача про розміри встановлених кредитних лімітів №30606ODD0S0K6 від 09.07.2020, ФОП Рудницькому І.О. на поточний рахунок № НОМЕР_1 станом на 07.06.2013 було встановлено кредитний ліміт у сумі 7    800 грн., станом на 18.07.2013 - 9    500 грн., станом на 02.09.2013 - 11    500грн., станом на 09.09.2013 - 12    000 грн., станом на 01.03.2014 - 12    000 грн.
На виконання умов договору № б/н банківського обслуговування від 06.06.2013 позивачем надавалися ФОП Рудницькому І.О. кредитні кошти у межах встановленого ліміту, які використовувалися Клієнтом, що підтверджується банківською випискою з рахунку № НОМЕР_1 за період з 07.06.2013 по 30.06.2020.
Відповідач повернув позивачу кредитні кошти, оскільки з відповідних банківських виписок вбачається, що прострочена заборгованість за тілом кредиту станом на 30.06.2020 у відповідача відсутня, при цьому позивач зазначає, що відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань не сплатив проценти та комісію за користування кредитом, що і стало підставою для його звернення до суду із відповідним позовом.
Проаналізувавши правовідносини сторін, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
У відповідності до вимог ч.1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звертався (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
Згідно зі ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 
Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. 
Згідно з ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. 
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Відтак враховуючи наведене, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. 
Як свідчать матеріали справи, в заяві відповідача про відкриття поточного рахунку від 06.06.2013 не зазначені ні строк повернення кредиту ні процентна ставка за користування кредитними коштами.
Натомість як вбачається, з наведеного позивачем розрахунку, у різні періоди банком відсотки нараховувалися із змінами у відсоткових ставках. Так, з 26.06.2013 банком застосовувалася ставка 24%, з 26.09.2013 - 48%, яка в подальшому була змінена з 01.07.2014 на 56%.
Доказів щодо погодження сторонами саме такої відсоткової ставки, а також умов щодо її подальшої зміни, позивачем не надано. При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті:://privatbank.ua, як невід`ємну частину спірного договору.
Разом з тим, як вірно зазначено місцевим господарським судом матеріали справи не містять підтверджень, що саме в редакції цього витягу відповідач розумів Умови і Правила або ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивача. 
При цьому, як вже встановлено судами в справах № 342/180/17 №175/4576/14-ц, Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в період виникнення спірних правовідносин і позивачем не надано суду в даній справі доказів протилежного, тобто позивач міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.
Відтак, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом приєднання відповідача до відповідних правил, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови.
Крім того, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови, відсутність у заяві домовленості сторін про термін погашення кредиту, сплату процентів, пені та комісії за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує обставин щодо їх прийняття відповідачем.          
Визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме: встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин й відповідність певним стандартам поведінки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №   342/180/17, постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 175/4576/14-ц, від 30.09.2019 у справі № 916/2755/18.
Колегія суддів, повністю погоджується з правовою позицією, викладеною у зазначених постановах Верховного Суду та в оскарженому рішенні і не вбачає підстав для відступу від неї. Твердження ж скаржника про те, що висновки суду в зазначених справах стосуються лише договорів щодо споживчих кредитів не мають правового значення, так як в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, не правовий статус позичальника, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати, як невід`ємну складову змісту договору.
Отже оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, місцевий господарський суд правомірно зазначив про те, що його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06.06.2013 шляхом підписання заяви.
При цьому колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апелянта про те, що, відповідач не спростував факт укладення кредитного договору та факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що останній взагалі не приймав участі у розгляді справи, позаяк не отримує поштову кореспонденцію за місцем реєстрації, а отже не надавав жодних пояснень.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про термін погашення кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та комісії, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З огляду на вищезазначене, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача 29403,25грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 71   386,41грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та 6   872грн. заборгованість по комісії за користування кредитом.
Доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, оскілки означене суперечить вимогам ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 1048 ЦК України, судова колегія відхиляє, з огляду на те що між сторонами не обумовлена у письмовому вигляді дата повернення кредиту, ціна договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії, тобто не встановлена договірна домовленість між сторонами в цій частині, отже у суду не було підстав для висновку про погашення кредиту за межами строку, встановленого для його повернення, та відповідного задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків, як таких, що встановлені законом, зокрема ст.1048 ЦК України, на рівні облікової ставки НБУ. 
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 у справі №916/2309/20  слід залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ КБ "ПРИВАТБАНК- без задоволення.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення Господарського суду Одеської області від 08.10.2020 у справі №916/2309/20 залишити без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"- без задоволення.
Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
           Текст постанови складено 09.12.2020 о 09.30.

Головуючий суддя                                                            Г.П. Разюк 
Суддя                                                                                  В.М. Головей
Суддя                                                                                  Я.Ф. Савицький