ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2678/20 Справа № 202/2315/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого – Куценко Т.Р. 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О. 
за участю секретаря – Синенко Є.А. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                         ОСОБА_1 ,
                        ОСОБА_2 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. 
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 08 травня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за цим договором позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 485 560 грн., що еквівалентно 11 522 Євро та 5 116 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути вказані кошти у строк, передбачений договором, а саме 30 травня 2017 року, про що було написано розписку. 
       Відповідач порушив свої зобов`язання та кошти, в строк обумовлений договором, не повернув. 
       21 липня 2017 року дружина відповідача, ОСОБА_3 , через сестру позивача, повернула частину боргу у розмірі 2200 доларів США, що еквівалентно 57 024 грн., про що було складено розписку. 
       Позивач вважає, що кошти відповідачем бралися для потреб сім`ї, про що знала дружина боржника. З урахуванням повернутих коштів, заборгованість станом на 04 травня 2018 року складає 428 536 грн. 
       З метою повернення коштів, позивач звертався до відповідачів з такими вимогами, але вони були проігноровані.
       Позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики в розмірі 428 536 грн., судові витрати в сумі 4 285 грн. 36 коп., а всього 432 821 грн. 36 коп. /а.с. 2-3/.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 428 536 грн. та судові витрати в розмірі 4285 грн. 36 коп., а всього 432 821 грн. 36 коп. В частині стягнення боргу з ОСОБА_3 - відмовлено /а.с. 183-186/.
       З рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики в розмірі 428 536 грн. та судові витрати в сумі 6 429 грн., а всього 434 965 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 191-193/.
       Також з рішенням суду не погодився ОСОБА_2 , який просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції /а.с. 205-210/.
       Відповідач посилається на те, що розписка, на яку посилається позивач, була лише формальністю, так як договір позики був укладений 25 лютого 2008 року між ним та матір`ю позивача ОСОБА_4 , згідно якого він отримав 597 євро та 800 доларів США під 2,5% щомісячно. Взяти цей борг його змусили складні обставини на роботі. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , а тому усі питання відносно боргу він вирішував з її сином, через що була переписана розписка на ім`я ОСОБА_1 . ОСОБА_1 лише отримував відсотки від договору, який був укладений ще з його матір`ю, а у 2014 році, коли курс долара став нестабільним, відповідач перестав їх сплачувати через відсутність коштів, але щороку переписували розписку з додаванням суми відсотків щоб фіксувати суму боргу. Також змінився розмір відсотків з 2,5% до 7%, відповідач вимушений був написати нову розписку від 08 травня 2017 року, та вважав, що позивач передав йому оригінал анульованої розписки від 12 лютого 2017 року, але вдома побачив, що це її копія. 
       Вважає, що позивач, зловживаючи його довірою та шляхом обману отримав право повторно стягнути з нього кошти у більшому розмірі.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
       За вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Судом встановлено, що 08 травня 2017 року відповідач ОСОБА_2 надав розписку про те, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 485 560 грн., що еквівалентно 11522 Євро та 5116 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 травня 2017 року /а.с. 175/.
       Відповідно до розписки від 21.07.2017 року ОСОБА_3 передала частину боргу свого чоловіка ОСОБА_2 у розмірі 2200 доларів США /а.с. 176/.
       Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, про що відділом ЗАГС м. Києва Московського району 27.06.1980 року зроблено актовий запис № 1080 /а.с. 163/
       Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
       Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч.1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
       Отже, зі змісту вказаних норм закону вбачається, що наявність у кредитора (позивача) на руках оригіналу розписки, а також відсутність розписки кредитора про повернення боргу свідчить про невиконання боржником (відповідачем) свого зобов`язання.
З наявної в матеріалах справи оригіналу розписки та з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України вбачається, що ОСОБА_2 не виконав свого боргового зобов`язання перед ОСОБА_1 . 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 підлягають задоволенню. 
Щодо доводів позивача та незгоди з рішенням суду в частині відмови солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , то з ними погодитися не можна. 
       Як вбачається з боргової розписки, то в ній не зазначено на які саме цілі була отримана позика та те, що ці кошти були використані в інтересах сім`ї. Тому, відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу України, суд правильно прийшов до висновку, що відсутні законні підстави для солідарного стягнення заборгованості. 
       Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року - залишити без змін. 
               
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров