ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4020/18                                        Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/818/28/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретарів судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Синєпольської Ольги Валеріївни на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року в складі судді Бондарєвої І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому, з урахуванням уточнень, вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_4 . Після смерті його батька, ОСОБА_4 , залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 . 15.09.2016 позивач звернувся до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 . Як спадкоємець, позивач має право на 2/3 частки квартири, другим спадкоємцем є дружина його померлого батька ОСОБА_1 . Позивачеві було роз`яснено, що нотаріальні дії щодо прийняття спадщини будуть виконуватись за наявності оригіналів документів, які б підтверджували належність майна спадкодавцеві ОСОБА_4 . В разі відсутності документів позивачеві було рекомендовано звернутися до суду за захистом його прав на спадкове майно. Зазначає, що всі правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у кв. АДРЕСА_1 , де мешкає відповідачка ОСОБА_1 . Намагання позивача отримати документи у відповідачки для нотаріального посвідчення прийняття спадщини були без результативними, так як відповідачка, мешкаючи в цій квартирі, не бажає ані надавати документи, ані нотаріально приймати спадщину.
У відзиві на позов відповідач заперечувала проти позову, за його необґрунтованістю. На підтвердження своїх заперечень зазначила, що вона та спадкодавець ОСОБА_4 , який був власником спірної квартири, проживали однією сім`єю та мали фактичні шлюбні відносини з 2004 року. На той час ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (матір`ю позивача). З метою отримати згоду на розлучення між ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_5 була укладена в усній формі угода, за якою трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, перейшла у власність дружини та їх спільного сина – позивача по цій справі, а спірна квартира однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала позивачу – була подарована ОСОБА_4 . При цьому також була укладена усна домовленість, що позивач та його мати не матимуть майнових претензій на однокімнатну (спірну) квартиру, а ОСОБА_4 , зі свого боку, не матиме майнових претензій на трикімнатну квартиру. У зв`язку з тим, що на момент досягнення домовленості позивач був неповнолітнім, для полегшення укладання угоди трикімнатна квартира була подарована ОСОБА_4 не позивачу, а ОСОБА_5 . В свою чергу позивач зі свого боку оформив угоду дарування однокімнатної квартири відразу після досягнення повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідач зазначила, що вона разом зі своєю донькою проживає в спірній квартирі, починаючи з 2004 року, та іншого житла не має, тому позивач не має права претендувати на спірну квартиру.
У своїй відповіді на відзив позивач зазначив, що батько позивача, окрім однокімнатної квартири, яка є предметом спору цієї справи, зберіг у власності гараж, автомобіль та значну кількість матеріальних цінностей, на які матір позивача, ОСОБА_5 , не заявила права при розлученні, тим самим, уклавши усну угоду з батьком, що носила характер «родинної» домовленості, та жодним чином не домовлялися про інші умови. Розподіл майна батьками позивача був визнаний рівноцінним, але не мав відношення до позивача, так як на момент домовленостей між ними позивач був неповнолітнім. Додатковою умовою розділення майна було те, що дід позивача – ОСОБА_3 , який на той час проживав за адресою спірної квартири, мав переїхати жити до позивача та його матері, де проживає і по цей час. На даний час позивач визнає право відповідача на 1/3 частини спадкового майна.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. 
Вважає, що оскаржуване рішення є передчасним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказала, що суд не задовольнив клопотання відповідача та розглянув справу без участі її представника – адвоката Синєпольської О.В., чим порушив її право на правову допомогу та поставив її у нерівні процесуальні умови з позивачем, який мав представника адвоката Миронова О.В., який надав пояснення до суду та реалізував право на захист свого клієнта. 
Апеляційна скарга також містить заперечення проти ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 березня 2019 року, якою відповідачу без виклику сторін було відмовлено у зупиненні провадження у справі у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 суду не було надано доказів відкриття провадження в іншій пов`язаній цивільної справи. Такі висновки суду є помилковими з огляду на те, що такі відомості містяться у відкритому державному реєстрі судових рішень, а суддя Бондарева В.І. особисто прийняла відповідний зустрічний позов для розгляду, тому була обізнана про його існування.
ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останню просить залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Обґрунтовуючи відзив, вказав, що апеляційна скарга не містить заперечень відповідача щодо суті судового рішення, застосування судом матеріального права до спірних правовідносин або невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи. З цього вбачається, що відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції по суті, а лише посилається на порушення судом, на її думку, норм процесуального права.
Послався на те, що скарга не містить посилань на будь-які факти порушення процесуальних прав безпосередньо відповідача ОСОБА_1 . Йдеться про удаване порушення процесуальних прав представника відповідача, але такі мотиви не є підставою для перегляду судового рішення.
Вказав, що у скарзі підтверджується щонайменше 5 випадків неявки представника відповідача в судове засідання. Суд першої інстанції йшов на зустріч відповідачу та декілька разів відкладав судові засідання за клопотанням сторони відповідача, одночасно роз`яснюючи відповідачу право скористатись допомогою іншого фахівця в галузі права. Проте відповідач на власний розсуд скористалась своїм правом і іншого фахівця для уникнення затягування в розгляді справи не залучила.
Зауважив, що внаслідок неналежного використання відповідачем своїх процесуальних прав (а саме пропуску встановленого законом строку для подання зустрічного позову) суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив в прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 та у його спільному розгляді з первісним позовом. 
Вважає, що справа знаходилась в суді на розгляді тривалий час саме з вини сторони відповідача.
Послався на те, що при зверненні до суду з клопотанням про зупинення розгляду справи стороною відповідача не було доведено об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та за відсутності третьої особи, належним чином повідомленої про час та місце її розгляду, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до норм ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За правилами п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Наведеній нормі цивільного процесуального права оскаржене рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування від 06.08.2011, засвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тонкою М.О., про що маються відомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а. с. 6, 128).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 від 30.05.2015. (а. с. 4)
Позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 , відповідач ОСОБА_1 – його дружиною, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , а третя особа ОСОБА_3 – його батьком, що сторонами визнано та не оспорюється (а. с. 5, 34).
На момент своєї смерті ОСОБА_4 постійно проживав разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 34).
Таким чином, сторони та третя особа є спадкоємцями першої черги за законом після померлого ОСОБА_4 і частка кожного з них у спадковому майні становить 1/3 частина.
За повідомленням ХДНК №12 від 09.04.2019, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_3 , заведено спадкову справу № 417/2015, що містить заяву від 04.09.2015 батька спадкодавця ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 ; заяву від 04.09.2015 сина спадкодавця ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом; заяву від 08.05.2015 дружини спадкодавця ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом. Інші заяви про прийняття або про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходили. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а. с. 125)
Листом ХДНК № 12 від 15.09.2016 за №3071/02-14, на заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено, що з врахуванням заяви батька померлого, ОСОБА_3 , він має право на 2/3 частини всього майна, належного спадкодавцю. Також позивачеві було роз`яснено, що нотаріальні дії щодо прийняття спадщини будуть виконуватись за наявності оригіналів документів, які б підтверджували належність майна спадкодавцеві, а саме батькові ОСОБА_4 (а. с. 7)
ОСОБА_2 , допитаний в якості свідка, пояснив суду, що він бажає оформити спадщину після смерті батька, але не може надати нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, так як не має порозуміння з відповідачем, яка утримує та не надає оригіналу договору дарування спірної квартири. Інших дітей, крім нього, батько не мав.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції встановив, що третя особа – спадкоємець ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_4 на користь онука ОСОБА_2 , таким чином, частка останнього у спадковому майні склала 2/3 частини (1/3 +1/3), враховуючи, що позивач прийняв спадщину у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, але у видачі йому свідоцтва про право на спадщину – 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , нотаріусом відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, суд вважав можливим задовольнити позовні вимоги та визнав за позивачем право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті його батька, ОСОБА_4 . З цих підстав суд вважав, що між сторонами виник спір про право на спадщину, який має бути вирішений на користь позивача.
Колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У ч. 1 ст. 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Колегія суддів не вбачає порушення норм процесуального права у відмові відповідачу у зупиненні провадження у справі.
Положенням п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України передбачає обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Заявляючи клопотання про зупинення розгляду справи, представник відповідача не обґрунтувала об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до розгляду справи про усунення позивача від спадкування.
Також нею не було надано суду доказів того, що на час звернення із цим клопотання провадження у справі про усунення від спадкування було відкрито.
Адвокат Синєпольська О.В. зазначила, що вона просить клопотання розглянути за її відсутності.
Суд бере до уваги, що відповідач не була позбавлена можливості повторно заявити таке клопотання, належним чином його аргументувавши.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що районним судом не було порушено вимог цивільного процесуального права при відмові у зупиненні провадження у справі.
Розглядаючи позов про наявність у ОСОБА_2 права на спадкування частки у спадковому майні, суд всупереч згаданій нормі ст. 89 ЦПК України залишив поза увагою відсутність належних і допустимих доказів про відсутність у позивача правової можливості у нотаріальному безспірному порядку оформити заявлені у позові вимоги. Той факт, що відповідач ОСОБА_1 заперечує проти позову не має правового значення у разі наявності підстав для набуття спадкових прав у безспірному нотаріальному порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006 (провадження № 61-5088св18) за аналогічних обставин справи була висловлена правова позиція, що зверненню з таким позовом мало передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Встановивши, що позивач не надав суду доказів того, що він в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, касаційний суд дійшов висновку, що суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення доведеного прозову. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції за аналогічних обставин враховує наведені у загаданій постанові Верховного Суду висновки щодо застосування відповідних норм права у даній справі.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.
Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом по даній справі мало передувати вирішення питання про видачу ОСОБА_2 нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.
Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано та, відповідно, матеріали справи їх не містять.
Суд першої інстанції в цьому контексті всупереч нормі ст.ст. 89, 263 ЦПК України не з`ясував, що вищевказаний лист ХДНК № 12 від 15.09.2016 за №3071/02-14, в якому на заяву ОСОБА_2 від 15.09.2016 року нотаріус не відмовляв у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, а лише роз`яснив нотаріальний порядок оформлення цих прав (а. с. 7). На ведені у цьому контексті доводи позову про відсутність у позивача правовстановлюючих документів на спадкову квартиру АДРЕСА_1 , яким є нотаріально посвідчений договір дарування від 06.08.2011 року є безпідставними та не свідчить про неможливість позивача у безспірному нотаріальному порядку оформити свої спадкові права з огляду на реальну можливість у позивача, який згідно згаданого договору подарував ОСОБА_4 згадану квартиру, отримати як дублікат цього договору так і його копію, про що свідчить той факт, що позивач надав до суду першої інстанції копію цього договору від 06.08.2011, засвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тонкою М.О., про що маються відомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а. с. 6). 
Матеріали справи не містять відмови нотаріуса у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину.
Оскільки судом при ухваленні оскарженого рішення були порушені норми матеріального і процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК Україн6и з інших мотивів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду та відмовляє у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року – скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 07 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                І.В. Бурлака.

                                                                               А.В. Котелевець.