ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" жовтня 2020 р.           Справа№ 910/1836/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020
у справі № 910/1836/20 (суддя Підченко Ю.О.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат»
до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
про стягнення 1 775 048,81 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Товкачівський ГЗК», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», відповідач) про стягнення 3% річних за період з 30.11.2017 по 19.01.2020 в сумі 522 925, 40 грн та інфляційних втрат за період з 01.12.2017 по 31.12.2019 в сумі 1  252  123,  41  грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як заставодавець за договором застави № 32 від 24.03.2015, укладеним між позивачем та відповідачем, отримав вимогу Національного банку України (далі також - НБУ) про усунення порушень за кредитним договором № 19 від 24.10.2008, укладеним між НБУ, як кредитором, та відповідачем, як позичальником, шляхом сплати заборгованості у розмірі 2 660 095 431,22 грн, у зв`язку із чим, з метою недопущення звернення стягнення на предмет застави, позивач перерахував на користь НБУ грошові кошти в сумі 8 146 840,00 грн, що дорівнює вартості предмета застави, зазначеній у договорі застави № 32 від 24.03.2015. В подальшому позивач, як новий кредитор, звернувся до відповідача з вимогою щодо сплати заборгованості за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 в сумі 8 146 840,00 грн та у зв`язку з невиконанням відповідачем даної вимоги позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення даної суми боргу з відповідача (справа № 910/23070/17) за результатами розгляду якого позов задоволено повністю. Посилаючись на те, що відповідач сплатив спірну суму грошових коштів лише 20.01.2020, позивач просить стягнути за період прострочення нараховані на неї 3% річних та інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/1836/20 позов задоволено повністю, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ПрАТ «Товкачівський ГЗК» 522 925, 40 грн 3% річних, 1 252 123, 41 грн інфляційних втрат та 26 625, 73 грн витрат зі сплати судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що ПрАТ «Товкачівський ГЗК» шляхом сплати на користь НБУ грошових коштів у розмірі вартості предмета застави добровільно виконало частину зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором, а відтак, у позивача виникло право вимагати від боржника відшкодування сплаченої суми, а у відповідача з моменту такої сплати позивачем коштів на користь НБУ виникло грошове зобов`язання перед позивачем; доводи відповідача щодо неправомірності вимоги від 13.11.2017 є безпідставними та суперечать встановленим обставинам справи, а відтак, невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання у встановлений у вимозі строк є належною правовою підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.  2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та за невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи, що призвело до неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права. 
В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції застосував до АТ КБ «ПриватБанк» відповідальність, передбачену положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, за відсутності відповідних правових підстав, а саме, за відсутності факту прострочення боржника; за відсутності між позивачем та відповідачем будь-яких договірних правовідносин з відшкодування в порядку регресу грошових коштів, враховуючи, що законом не встановлено строк виконання регресного зобов`язання з відшкодування боржником майновому поручителю сплачених ним на користь заставодержателя грошових коштів, вирішення питання визначення строків виконання боржником на користь майнового поручителя регресного зобов`язання, що виникло на підставі ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» має здійснюватися, виходячи з загальних положень цивільного законодавства, які регулюють строки виконання зобов`язання, зокрема, у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України, яка фактично пов`язує початок перебігу семиденного строку виконання відповідного зобов`язання з моментом пред`явлення боржнику регресанті вимоги.?
При цьому, скаржник наголошує, що судом належним чином не досліджено та не встановлено факт пред`явлення позивачем відповідачеві вимоги про відшкодування сплаченої суми в порядку регресу на підставі ст.ст. 20, 26 Закону України «Про заставу» та ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; позивач не звертався до відповідача з вимогою про відшкодування сплаченої суми в порядку регресу ані до ухвалення судами рішень у справі № 910/23070/17, ані після їх ухвалення, що фактично свідчить про відсутність  обставин,  які підтверджують прострочення боржника.
За твердженням апелянта, враховуючи різну правову природу вимог кредитора та регресних вимог, вимога від 13.11.2017, на яку посилається суд в оскаржуваному рішенні, не є вимогою про відшкодування сплаченої майновим поручителем суми в порядку ст.ст. 20, 26 Закону України «Про заставу» та ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», тобто, суд дійшов помилкового висновку, що відповідачем вчинено порушення господарського зобов`язання,  що виявилося у несвоєчасному виконанні регресного зобов`язання, з огляду на невиконання вказаної  вимоги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 поновлено АТ КБ «ПриватБанк» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі № 910/1836/20, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її розгляд на 07.10.2020, встановлено ПрАТ «Товкачівський ГЗК» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі № 910/1836/20.
Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що в судових рішеннях у справі № 910/23070/17 судами встановлена наявність у АТ КБ «ПриватБанк» грошового зобов`язання перед ПрАТ «Товкачівський ГЗК» у розмірі 8 146 840 грн, внаслідок невиконання якого в добровільному порядку його сума була стягнута із відповідача; вимога ПрАТ «Товкачівський ГЗК» від 13.11.2017 про сплату заборгованості в розмірі 8  146 840 грн була отримана АТ КБ «ПриватБанк» 22.11.2017, що останнім не заперечується, а відтак, в силу приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідач зобов`язаний був виконати своє грошове зобов`язання перед позивачем до 29.11.2017 включно; оскільки у встановлений строк відповідач грошове зобов`язання не виконав, на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язане сплатити на користь  ПрАТ «Товкачівський ГЗК» не лише суму самого боргу, а й інфляційні втрати та три проценти річних від такої суми за весь період прострочення; суд дійшов правильного висновку про те, що застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, у випадку прострочення кредитором виконання грошового зобов`язання, не залежить від правових підстав виникнення такого зобов`язання та від обставин, зазначених у вимозі кредитора до боржника про його виконання.
Також позивач наголошував на тому, що Верховний Суд при розгляді справи № 910/23070/17 підтвердив встановлений судами попередніх інстанцій факт виникнення у АТ КБ «ПриватБанк» грошового зобов`язання перед ПрАТ «Товкачівський ГЗК», незалежно від норми закону, на яку останнє посилалося в обґрунтування своєї вимоги від 13.11.2017, зазначивши, що таке грошове зобов`язання виникло у АТ КБ «ПриватБанк» перед ПрАТ «Товкачівський ГЗК» в силу вимог закону, внаслідок і в момент погашення останнім заборгованості за кредитним договором; факт і момент виникнення такого грошового зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» не ставиться в залежність від направлення або ненаправлення ПрАТ «Товкачівський ГЗК» на адресу АТ КБ «Приватбанк» вимоги про погашення заборгованості та від правового обґрунтування, вказаного в такій вимозі.
30.09.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява, в якій останній просив при здійсненні апеляційного розгляду справи врахувати правову позицію, викладену Північним апеляційним господарським судом у постанові від 08.09.2020 в аналогічній справі № 910/13605/19.
У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/1836/20 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.
07.10.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 24.10.2008 між НБУ (у тексті договору - кредитор) та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (у тексті договору - позичальник) було укладено кредитний договір №19 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор відкрив позичальнику кредитну лінію на суму 3 410 000 000,00 грн на строк до 23.10.2009 з оплатою 15% річних. 
В подальшому сторонами було укладено додаткові договори про внесення змін та доповнень до вказаного Кредитного договору (додаткові договори №№ 1 - № 34).
21.02.2014 між НБУ та відповідачем було укладено додатковий договір №18 до Кредитного договору, яким внесено зміни до п. 1.2 кредитного договору щодо строку користування кредитними коштами - з 24.10.2008 по 23.12.2016.
З метою забезпечення виконання Кредитного договору, 24.03.2015 між НБУ (у тексті договору - заставодержатель) та ПрАТ «Товкачівський ГЗК» (ПрАТ «Товкачівський ГЗК» заставодавець) було укладено договір застави №32 (надалі - Договір застави).
Відповідно до п. 1.1 Договору застави заставою за цим договором забезпечуються кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з Кредитного договору із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та ПриватБанком: по поверненню стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності, в сумі 3 400 000 000,00 грн. зі строком повернення кредиту до 23.12.2016, відповідно до п. 1.2 Кредитного договору та графіку погашення заборгованості відповідно до п.  2.4 Кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних за частиною, наданою до 21.02.2014, 29,25% процентів річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015) відповідно до п. 1.2 Кредитного договору; а також по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором та/або цим договором.
Пунктом 1.2 Договору застави встановлено, що заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов`язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов`язань за кредитним договором.
Згідно з п. 1.3 Договору застави в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором заставодавець надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу згідно опису, що міститься у додатку № 1 до договору, у відповідності до якого заставодавець передав заставодержателю у заставу: Тепловоз ЧМЕ 2-236, заводський № 1944, інвентарний № 5024, модель 6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1963 р.в., ринковою вартістю 3 727 790 грн. та Тепловоз ЧМЕ 3, заводський № 371812014, інвентарний № 005029, модель К6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1981 р.в., ринковою вартістю 4 419 050 грн.
Вартість предмету застави складає 8  146 840,00 грн., що не вище оціночної вартості (п. 1.4 Договору застави).
Відповідно до п. п. 2.1.8.1 Договору застави заставодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.
Згідно з п. п. 2.1.10 Договору застави у разі звернення стягнення на предмет застави за умовами цього договору заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета застави, а також на здійснення забезпечених заставою вимог.
Положеннями п. 4.1 Договору застави погоджено, що термін дії договору - до повного виконання Приватбанком зобов`язань за Кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього договору, та усіма додатковими договорами до нього.
21.08.2017 з боку НБУ на адресу позивача було направлено вимогу №41-0009/58320 щодо усунення порушень за Кредитним договором, в якій, вказуючи на невиконання позичальником кредитних зобов`язань, вимагав в тридцятиденний строк погасити кредитну заборгованість за боржника, яка на момент направлення вимоги становила  2 603 952 426, 02 грн прострочення за основним зобов`язанням та 56 143 005, 20 грн прострочення по сплаті відсотків.
Як вказує позивач, з метою запобігання зверненню стягнення на предмет застави, 24.10.2017 на виконання умов Договору застави ПрАТ «Товкачівський ГЗК» перерахувало на користь НБУ грошові кошти в сумі 8  146 840,00 грн в якості погашення заборгованості відповідача в обсязі забезпечених зобов`язань по Договору застави, що підтверджується платіжним дорученням №383 від 24.10.2017.
Листом №2057 від 13.11.2017, що був отриманий відповідачем 22.11.2017, позивач повідомив відповідача про сплату ним на користь НБУ коштів у розмірі 8 146 840,00 грн в рахунок виконання зобов`язань відповідача за Кредитним договором, у зв`язку з чим вказував на перехід до нього прав кредитора у Кредитному договорі в частині виконаного зобов`язання, а тому вимагав погасити заборгованість перед ним у вказаному розмірі.
Вищенаведені обставини були також встановлені судом під час розгляду справи № 910/23070/17 за позовом ПрАТ «Товкачівський ГЗК» до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 8  146 840,00 грн заборгованості, що утворилась внаслідок виконання останнім взятих на себе зобов`язань за Договором застави щодо задоволення вимог НБУ за Кредитним договором в межах визначених спірною заставою обсягів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі №910/23070/17, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 та постановою Верховного Суду від 23.10.2019, позов задоволено повністю та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 8 146 840,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2020 відповідачем було перераховано на користь позивача суму заборгованості в розмірі 8  146  840,00  грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1612 від 20.01.2020.
Посилаючись на прострочення відповідачем виконання зобов`язання зі сплати вказаної суми грошових коштів, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача нарахованих на неї 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.  2 ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Приписами ч. 1 та п. 1 ч. 2      ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
При цьому, колегія суддів зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Відповідно до частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд правомірно врахував встановлені у вищевказаних судових рішеннях у справі №910/23070/17, які набрали законної сили, обставини, що не можуть ставитись під сумнів та бути спростовані у порядку, не передбаченому процесуальним законом, а також не потребують доказування при розгляді будь-якої іншої справи в господарському суді, оскільки така переоцінка судом доказів, які стали підставою для встановлення судом відповідних обставин у справі нівелює правову визначеність учасників судового процесу стосовно встановлених фактів.
Так, в рішенні Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі № 910/23070/17, яке набрало законної сили, встановлено, що до позивача, внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання перейшло право вимоги до боржника (відповідача) в порядку регресу сплатити суму такого грошового зобов`язання у відповідному обсязі, тобто природа такого права вимоги є регресною, а тому право грошової вимоги виникло з виконанням заставодавцем обов`язку за боржника, сплатою грошових коштів.
Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Водночас, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. 
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум.
Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з останнього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.
При цьому приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються як на договірні, так і на недоговірні грошові зобов`язання незалежно від підстав їх виникнення, позаяк стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України, а відтак, приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України).
Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань.
З урахуванням вищевикладеного, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з огляду на грошовий характер регресного зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед ПрАТ «Товкачівський ГЗК», відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, факт виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, не залежить від норми закону, на яку посилався позивач в обґрунтування своєї вимоги від 13.11.2017, позаяк таке грошове зобов`язання виникло у відповідача перед позивачем в силу вимог закону внаслідок і в момент погашення останнім заборгованості відповідача за Кредитним договором. 
Відповідно до ст.ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.
В будь-якому випадку обов`язок відповідача сплатити  грошові кошти на користь позивача виникає не з пред`явлення грошової вимоги позивачем, а з часткового виконання заставодавцем грошових зобов`язань боржника перед кредитором і відповідної норми закону.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем у листі-вимозі  № 2057 від 13.11.2017 було чітко вказано вимогу ПрАТ «Товкачівський ГЗК» до ПАТ КБ «ПриватБанк»   негайно сплатити кошти у сумі 8  146  840,00  грн, а також повідомлено про перерахування ним за боржника на користь кредитора вказаної суми коштів.
Отже, грошова вимога була направлена відповідачеві з зазначенням про виникнення в останнього грошових зобов`язань перед позивачем.
Водночас, невірне формулювання позивачем правової підстави для звернення з грошовою вимогою, на переконання колегії суддів, не спростовує тих обставин, що позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату коштів і не спростовує обов`язку відповідача сплатити на користь позивача кошти у вказаній сумі.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в разі незаконності вимоги від 13.11.2017 про сплату коштів, на чому наголошує апелянт, у суду не було б правових підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості  в межах справи №910/23070/17.
Також, як враховано місцевим господарським судом, для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо виконання простроченого зобов`язання з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних не має значення підстава виникнення такого зобов`язання, а важливим є його наявність, яка встановлена судами в межах розгляду зазначеної справи.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивач, шляхом сплати на користь НБУ грошових коштів у розмірі вартості предмета застави в сумі 8  146  840,00 грн добровільно виконав частину зобов`язання за Кредитним договором (зобов`язання відповідача перед НБУ), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача, в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, виникло право вимагати від боржника відшкодування сплаченої суми з врахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання.
Доводи відповідача про неправомірність вимоги від 13.11.2017 щодо оплати позивачеві грошових коштів в сумі 8 146 840, 00 грн є безпідставними, суперечать встановленим обставинам справи та не знайшли свого підтвердження ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного перегляду справи, а відтак, невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання у встановлений у вимозі строк є належною правовою підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України.
Як встановлено судами при розгляді справи № 910/23070/17 року право регресної вимоги виникло у відповідача перед позивачем в силу закону з огляду на сплату коштів заставодавцем на користь кредитора.
Водночас, позивачем визначено період нарахування санкцій з огляду на направлену ним 13.11.2017 вимогу про сплату та отримання вказаної вимоги відповідачем.
Згідно платіжного доручення № 1612 від 20.01.2020 відповідач сплатив на користь позивача спірну суму заборгованості в розмірі 8 146 840,00 грн.
Таким чином, за період прострочення сума основного боргу збільшилася на суму встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, а саме, за період з 30.11.2017 (після спливу семиденного строку з дня отримання відповідачем листа позивача з вимогою оплати заборгованості) по 19.01.2020 (останній день перед датою сплати суми заборгованості). 
З урахуванням вищевикладеного, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 30.11.2017 по 19.01.2020 в сумі 522  925,  40  грн та інфляційні втрати за період з 01.12.2017 по 31.12.2019 в сумі 1 252 123, 41 грн.
Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та  3 % річних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такі є арифметично вірними та відповідають положенням ст. 625 ЦК України, а відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 522  925,40 грн та інфляційних втрат в сумі 1 252 123, 41 грн підлягають задоволенню.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ПрАТ «Товкачівський ГЗК» 522 925, 40 грн 3% річних та 1 252 123, 41 грн інфляційних втрат.
За наведених обставин, доводи апелянта щодо неправильного застосування судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та, на переконання колегії суддів, є такими, що зводяться до переоцінки доказів, які стали підставою для встановлення судом відповідних обставин у справі №910/23070/17.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/1836/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/1836/20 залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/1836/20 залишити без змін.
3.          Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 у справі №910/1836/20.
4. Матеріали справи №910/1836/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено  12.10.2020.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз