ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1090/18                                        Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/818/2645/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Курганникової О.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство «Альфа-Банк» про розірвання шлюбу та поділ майна,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа АТ «Альфа-Банк» про розірвання шлюбу та поділ майна.
В обґрунтування позову вказує, що 08.05.1993 позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 .. ІНФОРМАЦІЯ_1 у у них народилась донька ОСОБА_3 яка на даний час вже повнолітня та мешкає разом з батьками. У 2010 році в період шлюбу вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за відповідачкою. Квартира придбана за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим, просить суд розділити між ним та відповідачкою вищевказану квартиру та визнати за ним та відповідачем по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 та розірвати шлюб, зареєстрований 08.05.1993 у відділі РАГС Одеської області.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа АТ «Альфа-Банк» про розірвання шлюбу та поділ майна.
Визнано в порядку розподілу майна спільної сумісної власності подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу - закрито.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн.
На вказане рішення суду АТ «Альфа-Банк» подано апеляційну скаргу.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу Банк зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено судом за порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, шо мають важливе значення для розгляду справи. 
Вказав, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» Банк 12.04.2018 задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (рішення державного реєстратора Калініна Людмила Миколаївна № 40649834 від 16.04.2018 року), а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка знаходилась в іпотеці Банку відповідно до умов Іпотечного договору від 29 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Левковець О.Л. Харківського міського нотаріального округу 29.05.2008 та зареєстрованого в реєстрі за № 1007 та Договору кредиту №839/3/27/38/8-367 від 29 травня 2008 року. Таким чином, на дату звернення до суду з позовом по цій справі та на дату винесення оскарженого рішення, власником квартири по АДРЕСА_1 , є АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».
Послався на те, що звернення до суду з цим позовом - це лише спосіб уникнення позивачем та відповідачем відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань та виведення спірного майна з-під обтяження.
Зазначив, що відповідно до умов іпотечного договору відповідач зобов`язана не вчиняти дій пов`язаних зі зміною права власності на майно.
Зауважив, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів про його участь у придбанні майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання, не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на частину зазначеного майна, відповідно до Ухвали Верховний Суд України, від 01.07.2009. За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Сулу України віл 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю тощо.
Вказав, що позивач не надав доказів, що коли-небудь брав чи бере в даний час участь у погашенні заборгованості за Кредитним договором, а також наявності у нього джерела коштів для погашення залишку заборгованості перед третьою особою. Він взагалі не визнає, що має обов`язки по виконанню Кредитних договорів, що виключає факт придбання спірних об`єктів нерухомості в інтересах сім`ї. А отже як наслідок, немає підстав визнавати і те, що майно, яке було придбане за кредитні кошти, які отримані у власність Відповідачем, є спільним майном подружжя.
Послався на те, що при укладенні Іпотечного договору відповідач визнала, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, не знаходиться у спільній власності.
ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.
Відзив аргументовано тим, що твердження Банку про те, що поданий позов є способом уникнення відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань не відповідає дійсності, так як позивач є також поручителем перед третьою особою, згідно з договором поруки № 839/4/27/38/8-399 від 29 травня 2008 року, тобто несе солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань відповідачки перед третьою особою. Договір поруки на даний час не розірваний, його не визнано недійсним.
Доводи скарги, що позивач не перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, а є лише факт спільного проживання спростовуються копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 08.05.1993. Крім того, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечувала, що у період шлюбу з позивачем, вони разом працювали та спільними зусиллями здійснювали оплату коштів для придбання квартири, тобто вона визнала факт спільної участі у придбанні квартири, тому у суду не було підстав вимагати додаткові докази для доведення позовних вимог. Також квартира не є особистим майном одного з подружжя, оскільки її придбання та використання було здійснене в інтересах сім`ї, для проживання позивача та відповідачки.
Вказав, що рішення суду про наявність заборгованості позивача або відповідачки перед Банком не існує, як і відкритого виконавчого провадження відносно них.
Вважає, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі № 726/831/15-ц та від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц не є релевантними до цієї справи.
АТ «Альфа-Банк» суду було надано додаткові пояснення, в яких банк зазначив, що при подачі цього позову учасники справи знали про те, що до них з боку АТ «Укрсоцбанк» було подано позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором, про що свідчить копія ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 27.10.2017 про відкриття провадження у справі № 491/1136/17 (а. с. 228 т. 1). ОСОБА_2 достеменно знала про те, що квартира, що є предметом іпотеки буде перереєстровано у власність Банку у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки Банком було направлено повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке вона отримала, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення (а. с. 231-235 т.1). при цьому ОСОБА_2 оскаржувала в суді рішення про реєстрацію за Банком предмету іпотеки, що підтверджується ухвалою Комінтернівського районного суду від 18.06.2018 про відкриття провадження у справі № 641/3769/18 (а. с. 236 т.1). На момент відкриття провадження по цій справі ухвалою від 20.04.2018 спірна квартира вже не належала сторонами по справі, оскільки 16.04.2018 право власності на неї було перереєстровано Банком у свою власність.
Суд безпідставно послався на надану позивачем інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.11.2018 щодо суб`єкта ОСОБА_2 , оскільки він є підроблений. 
Вказав, що поділ спільного майна подружжя за змістом п. 6 ч. 1 ст. 3, ст. 13 ЦК України не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. У даному випадку сторони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтересів кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, про що було висловлено відповідну правову позицію Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц.
Від ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надійшов, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про розгляд справи та без поважних причин не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
З огляду на те, що рішення районного суду оскаржене лише в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 спірної квартири, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, за якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, - рішення переглядається лише в цій частині.
За правилом п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 08.05.1993, про що внесено актовий запис № 28.
Рішенням Комінтернівської районної в м. Харкові ради від 20.04.2010 №90-43 вирішено видати свідоцтво про право власності на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про нерухоме майно ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .
Згідно довідки КП «ХМБТІ» №2502344 від 15.05.2017 право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.11.2018 ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 .
Крім того зазначено, на вищевказану квартиру накладено обтяження договором про внесення змін та доповнень до іпотечного договору посвідченого 29 травня 2008 року за р. №1007 серія та номер р. № 414 виданий 07.12.2010, видавник ПН ХМНО Левковець О.Л.
Право власності на квартиру АДРЕСА_2 було набуто 20.04.2010, а саме набуто подружжям під час шлюбу, тим самим належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя.
Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вона підлягає розподілу,
Знаходження вищезазначеної квартири в іпотеці у банку не впливає на відносини права власності, не припиняє права власності подружжя й не впливає на її розподіл.
Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки вона не зверталась до суду з такими вимогами.
14.03.2019 до канцелярії суду надійшла заява позивача ОСОБА_4 про часткову відмову від позовних вимог, в якій він просив суд прийняти його відмову від позовних вимог в частині розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 .
Підстав для неприйняття відмови від позову судом не встановлено.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу підлягає закриттю.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для поділу майна подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того , що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості № 1269313763101, тобто спірного майна, від 18.04.2018 за № 121038516 власником квартири АДРЕСА_2 з 12.04.2018 є ПАТ «Укрсоцбанк» (т. 1 а. с. 146-147).
Надана суду першої інстанції Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 11.11.2018 за № 144848771 (т. 1 а. с. 91-93, 111-113) була сформована на пошуковий запит за прізвищем, іменем та по батькові відповідача - ОСОБА_2 , та не містила відомостей щодо належності їй зареєстрованого права власності на спірне майно.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції всупереч положень ст. 89 ЦПК України не надав належної оцінки згаданої Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 11.11.2018 (т. 1 а. с. 91-93, 111-113), яка не містить відомостей щодо належності ОСОБА_2 зареєстрованого права власності на спірне майно, та не з`ясував, кому на час розгляду справи належить спірне майно.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приймає у якості доказу Інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.04.2018 щодо спірного об`єкта нерухомості № 1269313763101 за № 121038516 згідно з якою власником квартири АДРЕСА_2 з 12.04.2018 є ПАТ «Укрсоцбанк» (т. 1 а. с. 146-147).
Внаслідок цього та за відсутності належних, допустимих та достовірних доказів належності спірної квартири на праві власності відповідачу - суд дійшов помилкового висновку про доведеність цього факту.
Таким чином, слід вважати, що позивачем всупереч передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не було доведено, що на час пред`явлення позову та розгляду справи та розгляду її судом спірне майно належало на праві приватної власності їх подружжю.
Крім того, є обґрунтованими доводи Банку про те, що сторони у даному випадку звернулися до суду з позовом з метою уникнути стягнення Банком боргу за договором кредиту, забезпеченого за рахунок обтяження спірної квартири іпотекою, що підпадає про заборону недобросовісності поведінки та зловживання правом на такий позов, що передбачено за змістом норм п. 6 ч. 1 ст. 3, ст. 13 ЦК України. 
Як встановлено постановою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року по справі № 641/3769/18 за позовом ОСОБА_2 , поданого до суду першої інстанції у червні 2018 року про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 40649834 від 16 квітня 2018 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка також є предметом спору по цій справі, за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», - спірна квартира на підставі договору іпотеки від 29.05.2008, укладеного між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанком», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», передала згадану квартиру у забезпечення виконання договору кредиту на суму 77 312 доларів США від 19.05.2008, укладеного між нею та цим Банком. 
07 грудня 2010 року до договору іпотеки були внесені зміни та доповнення, якими було передбачено іпотечне застереження у вигляді права Банку задовольнити свої вимоги іпотекодержателя, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 02.02.2018 Банк повідомив ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання запису про залишок заборгованості у розмірі 83 232 доларів 30 центів США, зазначену вимогу ОСОБА_2 отримала 17.02.2018.
З позовом по цій справі чоловік ОСОБА_1 звернувся 26.02.2020, тобто на десятий день після отримання його дружиною згаданого повідомлення від Банку. 
Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним у даній справі недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків від такої процесуальної поведінки для кредитора.
З огляду на вищевказане колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України також застосовує правові висновки щодо застосування згаданих норм матеріального права при аналогічних обставинах справи, які було висловлені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц, а саме:
-поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. 
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, при ухваленні рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновки суду спростовують, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення скасовує в оскарженій частині із відмовою у задоволення вимог позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року - скасувати в частині визнання в порядку розподілу майна спільної сумісної власності подружжя права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вказаної вимоги.
В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                І.В. Бурлака.

                                                                               А.В. Котелевець.