Справа № 148/1221/20                                                        
Провадження № 33/801/904/2020
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач: Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

01 грудня 2020 року                     м. Вінниця
Суддя Вінницького апеляційного суду Стадник І.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КпАП України, 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 , 

встановив:
Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КпАП України, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто в дохід держави судовий збір у розмірі 420,40 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що постанова судді винесена при неповному з`ясування обставини, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому просить провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що інспектором поліції порушено порядок проведення огляду водія на стан сп`яніння, який передбачений Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а відтак висновок щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння, у якому зазначено про відмову від його проходження, вважається недійсним.
На думку апелянта суд першої інстанції виявив необ`єктивність і упередженість, так як вдався до витребування доказів з власної ініціативи, а тому відеозапис з нагрудної камери поліцейського також не може бути допустимим доказом вчинення ним адміністративного правопорушення. Дійсно відмовився продути прилад «Драгер», так як не довіряє його показникам, а щодо проходження огляду в медичній установі, то такий огляд пройшов самостійно у той же день і згідно висновку є тверезим.
В судовому засіданні ОСОБА_1 і його захисник – адвокат Бодачевський Р.В. підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати постанову суду та закрити провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України у зв`язку із відсутністю в його складу адміністративного правопорушення.
ОСОБА_1 апеляційному суду пояснив, що керував мопедом і був зупинений працівниками поліції через відсутність посвідчення водія відповідної категорії та шолому. В ході розмови йому було запропоновано продути на місці прилад «Драгер», від чого він відмовився, так як ходять чутки, що показники даного приладу можуть бути сфальсифіковані. Крім того, не вважав себе п`яним. Після події поїхав в лікарню і пройшов медичний огляд на стан сп`яніння в порядку самозвернення.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши та дослідивши доводи особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, є доведеною і підтверджується даними з протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №215918 від 19.07.2020, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння водія ОСОБА_1 , а також іншими матеріалами справи в їх сукупності.
З урахуванням наведеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України.
Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку, є належними та допустимими.
Зокрема, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 19 липня 2020 року № 215918 водій ОСОБА_1 02.00 год в м. Ладижині по вул. Хлібозаводській керував мопедом без номерного знаку з явними ознаками алкогольного сп`яніння, що виражались у різкому запаху алкоголю з ротової порожнини, нечіткій вимові, у хиткій ході та почервонінні обличчя. Від проходження огляду для встановлення факту сп`яніння у встановленому порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР України.
Дії ОСОБА_1 були кваліфіковані інспектором поліції за частиною 1 статті 130 КпАП України.
Пунктом 2.5 ПДР передбачено обов`язок водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою – начальником СРПП № 2 Ладижинського ВП Іваніцьким О.О. 
Відповідно до вимог статті 256 КпАП України, якою врегульовано зміст протоколу про адміністративне правопорушення, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.
Так, ОСОБА_1 були роз`яснені його права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КпАП України та повідомлено про розгляд справи у суді, проте від підпису особа щодо якого складено протокол, – ОСОБА_1 відмовився.
Зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 був ознайомлений, жодних зауважень чи незгоди із його змістом останнім не зазначено, як і не вказано щодо протиправності дій працівників поліції при його складанні.
До протоколу про адміністративне правопорушення також додано пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, та направлення на огляд водія з метою виявлення стану сп`яніння та висновок щодо результатів медичного огляду КП «Ладижинська міська лікарня», за змістом яких водій ОСОБА_1 відмовився від медичного обстеження. 
Зазначені докази є належними, допустимими та достатніми, такими, що розкривають об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, з огляду на що, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність в діях останнього правопорушення, за яке він притягнутий судом першої інстанції.
Надавши об`єктивну правову оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх безпідставними, оскільки вони спростовуються дослідженими вище доказами, не довіряти яким у суду апеляційної інстанції підстав немає.
Статтею 130 КпАП України передбачена відповідальність як за керування транспортним засобом особою в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом від проходження такого огляду.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005, судам слід ураховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника. Якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.
Саме з підстав відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння складено протокол про адміністративне правопорушення з посиланням на порушення водієм п. 2.5 Правил дорожнього руху України.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд виходить також із того, що згідно пункту 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 9 листопада 2015 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за №1413/27858, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану, визначеними в пункті 3 розділу I цієї Інструкції.
Тобто, якщо у поліцейського виникла підозра про перебування особи, яка керує транспортним засобом, в стані сп`яніння, він має право направити цю особу для проведення відповідного огляду.
В той же час, як зазначено у п. 6 Розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07 листопада 2015 року, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
Крім того, судом першої інстанції вірно не взято до уваги як доказ акт огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, який був проведений в КП «Ладижинська міська лікарня» за заявою ОСОБА_1 , тобто самостійно, оскільки такий огляд проводився у відсутності поліцейського та свідків. ОСОБА_1 ставиться у провину саме відмова від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому порядку, а не керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а тому відповідні доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Що стосується доводів апелянта про те, що він не був відсторонений від керування транспортним засобом, то слід зазначити, що не відсторонення від керування транспортним засобом не звільняє водія від адміністративної відповідальності за статтею 130 КпАП України.
Отже, посилання ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі свідчать лише про його намір уникнути відповідальності за вчинене правопорушення.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду, викладені в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
Відтак порушення вимог закону, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення, відсутні.
За таких обставин та з урахуванням положень статей 268, 294 КпАП України апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КпАП України, а відтак постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 251, 268, 289, 294 КпАП України, Суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                        І.М. Стадник