Номер провадження: 22-ц/813/2553/20 
Номер справи місцевого суду: 496/436/15-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С. 
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.
з участю секретаря Воронової Є.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Трушиної О.І., повний текст рішення складено 10 квітня 2018 року, -
в с т а н о в и в:
У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»(далі ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування свого позову, позивач зазначив, що 22.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 55000 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 22.09.2006 року було еквівалентно 277750 грн., зі сплатою 11,3 % річних, строком повернення до 22.09.2013 року та зобов`язався повернути кредит у встановлений термін, сплатити нараховані по ньому відсотки та інші передбачені кредитним договором платежі.
З метою забезпечення повернення вказаного кредиту, між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, згідно з яким ОСОБА_1 , зобов`язалась відповідати за виконання позичальником усіх зобов`язань у повному обсязі перед кредитором.
08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Проте позичальник, в порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 85441,67 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 12.08.2014 року було еквівалентно 1342348,52 грн.
Під час розгляду судом справи було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті Біляївською районною державної конторою Одеської області заведена спадкова справа 469/2013 за заявою ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 15.10.2013 року. 16.05.2017 року банком на адресу Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області була направлена претензія кредитора, яка долучена до матеріалів спадкової справи.
На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідачів на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 85441,68 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 12.12.2014 року еквівалентно 1342348,52 грн.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2018 року позов ПАТ «Дельта Банк» залишений без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» зазначає, що суд при ухваленні рішення не врахував належним чином вимоги закону та не навів достатніх та переконливих мотивів при прийнятті рішення, зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.
У своєму відзиві ОСОБА_5 , представник ОСОБА_1 зазначає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, рішення ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи всі фактичні обставини справи.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно – територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддю доповідача Комлеву О.С. (а.с. 235 т. 1).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.02.2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 236-237 т. 1).
Розгляд справи у судових засіданнях, призначених на 15 травня, 16 жовтня 2019 року, 25 березня 2020 року не відбулись з поважних причин.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.
Сторони про розгляд справи на 04 листопада 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 27-33 т. 2 ).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (09 листопада 2020 року).
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, однак рішення суду підлягає зміні, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  376ЦПК України,підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» та є правонаступником всіх прав та зобов`язань АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11045290000, відповідно до умов якого останній одержав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 55000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 22.09.2006 року було еквівалентно 277750 грн., зі сплатою 11,3 % річних, строком повернення до 22.09.2013 року (а.с. 6-15 т. 1).
Відповідно до п. 4.2. кредитного договору позичальник зобов`язався погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі.
З метою забезпечення виконання зобов`язань, цього ж дня, між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 44316, відповідно до п. 1.1. якого остання зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору № 11045290000, у повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 21-22 т.1).
Пунктом 1.3. договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів, а використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених кредитним договором.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 55000 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 22.09.2006 року було еквівалентно 277750 грн.
Однак, відповідачі свої зобов`язання по кредитному договору належним чином не виконували, у зв`язку з чим станом на 12.12.2014 року перед банком у них виникла заборгованість у розмірі 85441,67 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 12.08.2014 року було еквівалентно 1342348,52 грн., в тому числі: тіло кредиту – 37320,80 дол. США, що еквівалентно 586335,93 грн., відсотки – 28060,85 дол. США, що еквівалентно 440855,62 грн., відповідно до довідки-розрахунку від 12.12.2014 року (а.с. 20). Але банком не надано детального розрахунку суми заборгованості за кредитом, оскільки з довідки не зрозуміло, за який період розрахований кожний з платежів.
З виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» вбачається, що в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях та набуває права вимоги вказаним кредитним договором(а.с. 30-31 т. 1).
Залишаючи позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором без задоволення, суд першої інстанції виходив з пропущення позивачем строків, визначених ст. 1281 ЦК України, для звернення з вимогою до спадкоємців боржника ОСОБА_3 , а також, що банк пропустив шестимісячний строк звернення до суду з вимогою до поручителя.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а ч.1 ст. 1049 вказаного Кодексу встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору кредит у строк та в порядку, встановлених договором.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути  кредит та сплатити проценти.
Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 113 т. 1).
З матеріалів спадкової справи № 469/2013, яка була заведена до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що спадкоємцем, який прийняв спадщину, є онука спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в інтересах якої заяву про прийняття спадщини до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області 15.10.2013 року подала її мати ОСОБА_4 (а.с. 112 т. 1). Інші спадкоємці – дружина та син померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_6 відмовились від прийняття спадщини на користь онуки померлого ОСОБА_2 (а.с. 112, 126 т. 1).
16.05.2017 року банком на адресу Біляївської районної державної нотаріальної контори була направлена претензія кредитора, яка долучена до матеріалів спадкової справи (а.с. 130 т. 1).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.
Крім цього, положення статті 1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки – це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право та не є строком позовної давності.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачу стало відомо про смерть боржника ще у 2013 році, оскільки, як вбачається з ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 29 серпня 2013 року, провадження по цивільній справі № 496/4146/13-ц за позовом ПАТ «Дельтабанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було закрито у зв`язку зі смертю. З заявою до Біляївської районної державної нотаріальної контори представник банку звернувся 16.05.2017 року. Навіть якщо позивачеві стало відомо про смерть боржника та відкриття спадщини 16.05.2017 року (дата звернення до нотаріальної контори), всупереч вимогам ст. 1281 ЦК України, своїм правом вимоги шляхом направлення на адресу відповідача ОСОБА_4 , яка діє в інтересах спадкоємця боржника ОСОБА_2 листа-претензії з пропозицією добровільно задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу в межах вартості майна, одержаного у спадщину, про що йдеться у ч.1 ст. 1282 ЦК України, до теперішнього часу позивач не скористався, що на думку суду, позбавляє його права вимоги до спадкоємця, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, які ним не дотримані.
При цьому, матеріали справи не містять відомостей про майно, одержане відповідачем  ОСОБА_2 у спадщину після смерті дідуся ОСОБА_3 , в межах вартості якого можуть бути задоволені вимоги кредитора – ПАТ «Дельта Банк» та стягнуто вказану заборгованість.
Виходячи з вищенаведеного, враховуючи пропущення позивачем строків, визначених ст. 1281 ЦК України, для звернення з вимогою до спадкоємців боржника ОСОБА_3 , суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до малолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 .
Одночасно судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що позивач не надав суду доказів наявності та вартості майна, отриманого відповідачем ОСОБА_2 у спадщину.
Колегія суддів вважає такий висновок суду є помилковим, та таким, який підлягає виключенню з підстав для відмови у задоволенні позову, тому що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі №607/98/17.
За таких підстав, колегія суддів прийшла до висновку про виключення з мотивувальної частини посилання суду на таку підставу відмови у задоволенні позову, як ненадання позивачем доказів про наявність майна.
Щодо позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом зазначено наступне.
У відповідності зі ст. ст. 546, 547 ЦК України порука є видом забезпечення виконання зобов`язання, правочин щодо якого вчиняється у письмовій формі.
Згідно зі ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Разом з тим, ч.4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного  зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
В п.24 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» більш детально роз`яснені дані положення, зокрема: при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.
Пред`явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом настання шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
З матеріалів справи вбачається, що строк виконання основного зобов`язання сплив 22.09.2013 року, проте банк звернувся з позовом до суду 29.01.2015 року, тобто зі спливом шестимісячного строку. Крім того, досудова вимога на адресу поручителя взагалі не направлялась, що було встановлено у судовому засіданні.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18, у справі №1411/3467/12, провадження № 14-594цс18.
З вказаним висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» про те, що суд при ухваленні рішення не врахував належним чином вимоги закону та не навів достатніх та переконливих мотивів при прийнятті рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а доказів на спростування доводів позовних вимог до суду надано не було.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу.
Одночасно колегія суддів вважає, що висновок суду про ненадання позивачем доказів про наявність майна, що є ще одною підставою для відмови у позові, підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення, що тягне за собою зміні мотивувальний частини
рішення. 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» – залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2018 року – змінити, виключивши посилання в мотивувальній частині висновок про ненадання позивачем доказів про наявність майна, що є підставою для відмови у позові.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк