Постанова
Іменем України 
10 грудня 2020 року
м. Київ
Справа № 732/1938/17
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/824/2231/2020
Провадження № 51 – 2186 км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого             ОСОБА_1 ,
суддів:                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
засудженого                                                 ОСОБА_6 у режимі відеоконференції,
його захисника                                             адвоката ОСОБА_7 у режимі відеоконференції,                          
                 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017270110000319 від 24 серпня 
2017 року, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дударків Бориспільського району  Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 серпня 
2013 року за ст. 185 ч. 2, ст. 357 ч. 1, ст. 289 ч. 2, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 03 серпня 2017 року по відбуттю строку покарання,
за ст. 289 ч. 2 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 18 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року щодо нього.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Щорського районного суду Чернігівської області від 18 липня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 289 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з моменту фактичного затримання – 11 година 30 хвилин 24 серпня 2017 року.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 956 гривень 49 копійок процесуальних витрат за проведення судових експертиз.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 
24 серпня 2017 року приблизно о 10 годині, повторно та за попередньою змовою з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з метою незаконного заволодіння транспортним засобом прибули на автомобілі марки «Сеат» номерний знак 
НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , на територію гаражного кооперативу «Промінь», розташованого по пров. Сонячному в м. Городня Чернігівської області, де ОСОБА_6 та ОСОБА_8 разом з власником автомобіля ОСОБА_10 на оглядовій ямі перевіряли технічний стан автомобіля марки «Мерседес Бенц» Е-320 номерний знак НОМЕР_2 , а ОСОБА_9 на пасажирському сидінні автомобіля марки «Сеат» спостерігав за навколишньою обстановкою. ОСОБА_6 застосував до ОСОБА_10 сльозогінний газ, після чого проник до зазначеного автомобіля марки «Мерседес Бенц» та, використовуючи залишені в замку запалення ключі, керуючи автомобілем направився в напрямку м. Чернігова, незаконно заволодівши транспортним засобом вартістю 133 590 гривень 90 копійок.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року зазначений вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо нього, а кримінальне провадження закрити на підставі ст. 284 ч.1 п. 2 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Даючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, указує на те, що він є законним користувачем автомобіля марки «Мерседес Бенц», а ОСОБА_10 не є власником зазначеного автомобіля, при цьому суд не дослідив та не дав оцінку доказам на підтвердження цього. Зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 370, 419 КПК України допустив формальний підхід, належним чином не перевірив всіх доводів його апеляційної скарги та повторно не дослідив докази.
Заперечень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні висловили доводи на підтримання касаційної скарги засудженого, вважали її обґрунтованою та просили задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу засудженого 
ОСОБА_6 необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно та за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами.
Суд першої інстанції ретельно дослідив і перевірив на предмет належності та допустимості докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 та на підтвердження його винуватості обґрунтовано послався, у тому числі: на показання самого ОСОБА_6 , який частково визнав свою вину, фактично не заперечував встановлених фактичних обставин, зазначивши про відсутність попередньої змови, указав, що прибув разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до м. Городня Чернігівської області з метою придбання автомобіля марки «Мерседес Бенц» у ОСОБА_10 , повідомив, що бризнув з балончика потерпілому в очі сльозогінний газ, стрімко сів за кермо та поїхав в напрямку           м. Чернігова; на показання потерпілого ОСОБА_10 про те, що в його користуванні перебував автомобіль на польській реєстрації марки «Мерседес», який він виставив на продаж на 2000 доларів США, 23 серпня 2017 року ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 оглядали автомобіль, 24 серпня 2017 року вони знову зустрілися, щоб додаткового оглянути автомобіль на естакаді, в ході чого ОСОБА_6 бризнув йому в очі сльозогінний газ, він заплющив очі, почувши як закрилися дверцята його автомобіля і він поїхав, ОСОБА_8 заскочив до свого автомобіля та також поїхав, залишивши його одного на території гаражного кооперативу, він повідомив про викрадення поліцію, яка всіх затримала; на показання свідка ОСОБА_11 про те, що в користуванні її чоловіка дійсно перебував автомобіль марки «Мерседес» на польській реєстрації; на показання свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що вони поїхали разом з 
ОСОБА_6 з метою придбання автомобіля марки «Мерседес», підтвердили, що з оглядової ями зазначений автомобіль швидко виїхав під керуванням ОСОБА_6 , вони попрямували за ним на автомобілі ОСОБА_8 , наздогнавши ОСОБА_6 , всі з`їхали на другорядну дорогу, ОСОБА_9 пересів до автомобіля марки «Мерседес», після чого були затримані працівниками поліції, ОСОБА_8 підтвердив, що ховався від працівників поліції в полі; на показання свідка      ОСОБА_12 , який 23 серпня 2017 року ввечері спільно з ОСОБА_10 показували покупцям автомобіль марки «Мерседес»; на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 – працівників поліції, які здійснювали переслідування та затримання ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про те, що з водійського місця автомобіля марки «Мерседес» вийшов ОСОБА_6 , а на пасажирському був ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на автомобілі марки «Сеат» продовжив рух, біля поля залишив автомобіль та втік, його було затримано за допомогою службової собаки; на дані, які містяться в протоколі огляду місця події від 24 серпня 2017 року, в ході якого в районі с. Новоселівка Чернігівського району Чернігівської області оглянуто автомобіль марки «Мерседес» номерний знак 
НОМЕР_2 , в якому виявлено газовий балончик аерозольного типу; на дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 04 жовтня 2017 року за участю ОСОБА_6 ; на висновок судово-медичної експертизи від 29 серпня 2017 року № 95 про наявність у ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, а саме хімічного опіку рогівки та кон`юктиви лівого ока; на висновок автотоварознавчої експертизи про вартість викраденого автомобіля; на речові докази.
Крім того, вироком Городнянського районного суд Чернігівської області від 18 січня 2018 року засудженого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою з особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження та якою є ОСОБА_6 . Зазначений вирок набрав законної сили.
Суд першої інстанції перевірив твердження обвинуваченого щодо наявності/відсутності у нього прав на користування автомобілем марки «Мерседес Бенц» Е-320 номерний знак НОМЕР_2 з посиланням на надану довіреність, дослідив зазначені дані в судовому засіданні, дав їм належну оцінку. При цьому суд встановив, що на момент вчинення кримінального правопорушення автомобіль марки «Мерседес Бенц» перебував у користуванні ОСОБА_10 , на підтвердження чого потерпілий надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, про це суду повідомили свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Саме ОСОБА_10 виставив зазначений автомобіль на продаж і за об`явою з мережі Інтернет до нього приїхали ОСОБА_6 , як покупець, спільно з  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проводили спільний огляд автомобіля з метою виявлення недоліків, що також не заперечував у судовому засіданні ОСОБА_6 та підтвердили свідки ОСОБА_8 і 
ОСОБА_9 . З урахуванням встановлених обставин про застосування 
ОСОБА_6 до ОСОБА_10 сльозогінного газу при огляді автомобіля, проникнення до автомобіля та подальший рух на ньому в напрямку м. Чернігова проти волі законного користувача, суд обґрунтовано зазначив про те, що такими діями ОСОБА_6 було здійснено незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно та за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 289 ч. 2 КК України. При цьому всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
При призначені покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції з дотриманням положень статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, в ході кримінального провадження повідомив щодо себе недостовірні персональні дані та переховувався від органів досудового розслідування, за місцем проживання характеризується посередньо, не має соціальних зв`язків, не займається суспільно корисною працею, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 289 ч. 2 КК України, мотивувавши таке рішення.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження з дотриманням вимог ст. 404 КПК України в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , належним чином перевірив викладені у ній доводи про неповноту судового розгляду та відсутність попередньої змови на вчинення кримінального правопорушення, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, в прядку ст. 404 ч. 3 КПК України з посиланням на неповноту або порушення судом першої інстанції при дослідженні конкретних доказів сторона захисту не заявляла, а тому твердження засудженого ОСОБА_6 в цій частині також безпідставні.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини 
ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч. 2 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
За таких обставин, суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог        статей 10, 22 КПК України та врахували практику Європейського суду з прав людини, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.
Підстав, передбачених ст. 284 КПК України, для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не встановлено.
Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 та скасування судових рішень щодо нього не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 18 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                           ОСОБА_3