Постанова
Іменем України
 
10 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 484/2410/15-ц
провадження № 61-1395св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року у складі судді Літвіненко Т. Я. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Галущенка О. І., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
 
18 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Позовна заява мотивована тим, що у вересні 2011 року вона та ОСОБА_2 уклали в усній формі договір позики. За умовами договору вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 22 000 доларів США для придбання автомобіля, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 02 березня 2014 року.
 
При одержанні вказаної суми коштів відповідач надав їй розписку, засвідчену його особистим підписом та печаткою фізичної особи-підприємця.
 
У подальшому за ці кошти відповідач придбав та зареєстрував на своє ім`я транспортний засіб «Volkswagen Crafter», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Посилаючись на те, що строк повернення коштів минув, відповідач борг не повернув і всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов`язань, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг у сумі 487 250,25 грн, а також судовий збір.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 487 250,25 грн, витрати за проведення комісійної судової почеркознавчої експертизи - 3 707,20 грн, витрати за проведення судової технічної експертизи - 19 065,60 грн та судовий збір.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що у силу вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за договором позики.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить суд скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги доводи відповідача про те, що він не отримував грошових коштів від  ОСОБА_1 , оскільки не укладав договору позики з нею. Незважаючи на зазначення у розписці валюти позики - долар США, суди стягнули з  ОСОБА_2 грошові кошти у національній валюті (гривні), що на момент настання строку виконання зобов`язання не узгоджується із офіційним курсом Національного банку України. Суди попередніх інстанцій порушили вимоги статей 13, 43, 76-81, 89, 228 ЦПК України та всупереч вимог статті 264 цього кодексу не встановили, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, враховуючи, що позивач не довела існування між сторонами договірних зобов`язань.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу № 484/2410/15-ц із суду першої інстанції.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до суду не подавала.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Згідно з оригіналом розписки, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 22  000 доларів США на придбання автомобіля строком до 02 березня 2014  року. Грошові кошти зобов`язався повернути в строк та у повному обсязі (т. 1, а. с. 47).
 
Розписку засвідчено особистим підписом ОСОБА_2 та його печаткою як фізичної особи-підприємця, що відповідач не заперечував, однак зазначав про можливість підписання документа за інших обставин.
 
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи Миколаївського відділення Одеського національно-дослідницького інституту судових експертиз від 17 грудня 2015  року № 671 підпис від імені ОСОБА_2 у нижній частині боргової розписки виконаний самим ОСОБА_2 (т. 1, а.  с. 41-46).
 
Відповідно до висновку комплексної судової технічної експертизи документів та повторної судової почеркознавчої експертизи від 19 липня 2016 року №  6323/6324/7965/7966 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса у наданій для дослідження розписці, без дати, від імені ОСОБА_2 безпосередньо друкований текст розписки та ліній для виконання підписів із друкованими записами « ОСОБА_2 » виконані за допомогою одного й того ж  електрофотографічного друкуючого пристрою (принтера або багатофункціонального друкуючого пристрою у режимі принтера).
Друкований текст наданої розписки, без дати, від імені ОСОБА_2 виконано після 08 квітня 2013 року (згідно з наданими вільними зразками текстів); встановити конкретний період часу друкування тексту досліджуваної розписки не представляється можливим з причин, що наведені у  дослідницькій частині висновку. Встановити абсолютну давність виконання друкованого тексту наданої для дослідження розписки без дати від імені ОСОБА_2 не представляється можливим у зв`язку з відсутністю в  експертних установах Міністерства юстиції України криміналістичної науково-розробленої методики зі встановлення абсолютного віку штрихів, що виконані тонером.
Встановити давність виконання підпису від імені ОСОБА_2 у наданій розписці, без дати, від імені ОСОБА_2 не представляється можливим через відсутність у Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса спеціального обладнання.
Встановити, чи одночасно надрукований текст розписки та виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у наданій розписці, без дати, від імені ОСОБА_2 , не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку.
Надана розписка, без дати, від імені ОСОБА_2 не підлягала впливу хімічних речовин та тривалому термічному впливу (штучному або природному). Встановити, чи підлягав указаний документ короткочасному термічному впливу (штучному або природному), не надається можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку.
Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці без дати, від його імені, розташований у другому рядку « ОСОБА_2 », виконаний за допомогою пасти для кулькових ручок рукописним способом без попередньої технічної підготовки, а також без використання технічних засобів. Даний підпис виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_2 (т 1, а. с. 83-102).
 
Згідно з висновком комісійної судової почеркознавчої експертизи від 30 січня 2018 року № 17693?17695/16-32. та судово-технічної експертизи від 20 серпня 2018 року № 17692/16-34/17908?17910/18-34, проведених Київським 
Науково-дослідницьким інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_2 у борговій розписці, без зазначення дати, виконаний за допомогою пишучого приладу без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.
Досліджуваний підпис у графі « ОСОБА_2 » у борговій розписці (без вказання дати) виконано самим ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 175-181).
Підпис від імені ОСОБА_2 у досліджуваній розписці виконаний кульковою ручкою, спорядженою пастою синьо-фіолетового кольору. Друкований текст у досліджуваній розписці від імені ОСОБА_2 нанесений електрофотографічним способом з використанням друкуючого пристрою (пристроїв) з лазерним способом друку тонером чорного кольору. У  досліджуваній розписці від імені ОСОБА_2 ознак штучного зістарювання документа не виявлено.
Встановити час нанесення друкованого тексту в досліджуваній розписці від імені ОСОБА_2 за виявленими ознаками та за наданими зразками порівняння не видається можливим, у тому числі у зв`язку з відсутністю у  експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з  використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку.
Встановити чи одночасно виконано друкований комп`ютерний текст розписки із проставленим на аркуші паперу підписом, не видається можливим, у тому числі у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку та відсутністю (недостатністю) відповідних зразків порівняння (т 1, а. с. 187-204).
 
Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 01 жовтня 2011 року ОСОБА_2 придбав транспортний засіб - мікроавтобус (вантажний фургон малотонажний) «Volkswagen Crafter», 2008  року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 01 лютого 2012 року на його ім`я в Первомайському ВРЕР УДАІ УМВС України в Миколаївській області (т. 1, а. с. 10).
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від  24  вересня 2018 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а  у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України вказує на те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у  строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у  справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
 
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
 
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_2 уклав договір позики та підписав розписку про отримання у ОСОБА_1 22 000 доларів США із зобов`язанням повернути вказану суму у встановлений договором строк.
Вирішуючи вказаний спір, суди вважали, що факт укладання та підписання особою договору позики з розпискою підтверджує також отримання нею зазначених у цих документах коштів.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
 
З метою встановлення обставин щодо підписання ОСОБА_2 боргової розписки судом першої інстанції з урахуванням положень статей 66, 143, 149, 150 ЦПК України 2004 року та статей 102-104, 107, 108, 111-113 ЦПК України у справі призначались судова почеркознавча експертиза, комплексна судово-технічна експертиза боргової розписки, повторна судова почеркознавчої експертиза, а також комісійна судова почеркознавча експертиза.
 
Оцінивши наявні у справі висновки судових експертиз як докази окремо та у  сукупності з іншими доказами, суди попередніх інстанцій встановили факт підписання ОСОБА_2 боргової розписки, що також підтверджує отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів.
 
Також суди врахували пояснення відповідача, який не заперечував проти того, що боргова розписка містить його підпис.
 
Встановивши невиконання ОСОБА_2 умов договору позики щодо повернення грошових коштів, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали наявність правових підстав для настання цивільно-правової відповідальності боржника.
 
Доводи касаційної скарги про неукладення ОСОБА_2 саме договору позики є необґрунтованими.
 
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
 
Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України вказує на те, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
 
Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
 
Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
 
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
 
Відповідачем не оспорено зазначений договір позики. Письмові докази у справі, зокрема боргова розписка, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджує факт купівлі автомобіля, з метою чого відповідачем і отримано позику, судами оцінено з урахуванням вимог статей 229, 235 ЦПК України. Тому доводи касаційної скарги в цій частині аналогічні доводам апеляційної скарги щодо недоведеності факту укладення договору позики та є необґрунтованими.
 
Також колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що незважаючи на зазначення у розписці валюти позики - долар США, суди стягнули з ОСОБА_2 грошові кошти у національній валюті (гривні), що на момент настання строку виконання зобов`язання не узгоджується із офіційним курсом Національного банку України.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) зроблено правовий висновок про те, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має процесуальне право обирати валюту зобов`язання та пред`явити позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. 
 
У справі, що переглядається у касаційному порядку, позичальник скористався правом на стягнення боргу у гривні. При цьому посилання заявника на невідповідність стягнутої суми заборгованості офіційному курсу валют Національного банку України не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. На момент звернення до суду з позовом, 18 червня 2015 року, позивач визначила суму заборгованості з розрахунку 22,1477 грн за 1 долар США, що є меншим за офіційний курс валют Національного банку України, який діяв на момент ухвалення у справі судового рішення 24  вересня 2018 року та становив 28,0628 грн за 1 долар США. Суди вирішили спір у межах доводів та вимог позовної заяви.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, проте згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Отже, доводи ОСОБА_2 не дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк

                                                                                                                           І. А. Воробйова

                                                                                                                           Д. Д. Луспеник