КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/28749/17-ц
номер провадження: № 22-ц/824/9245/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Буртового Миколи Васильовича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у складі судді Батрин О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики грошей від 09 вересня 2016 року у розмірі 109 658 120 грн 00 коп., що еквівалентно 4 036 000 доларів США, три відсотки річних у розмірі 52 067 грн 62 коп., інфляційні втрати у розмірі 226 442 грн 50 коп., три відсотки річних нарахованих на суму боргу  з урахуванням додаткового договору № 1 від 16 червня 2017 року до договору позики грошей від 09 вересня 2016 року  у розмірі 82 999 грн 41 коп. та інфляційні втрати нараховані на суму боргу  з урахуванням додаткового договору № 1 від 16 червня 2017 року до договору позики грошей від 09 вересня 2016 року у розмірі                      228 098 грн 75 коп.
У грудні 2019 року представник відповідача  ОСОБА_2 - адвокат Мельник Н.Й. подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила передати дану цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикидля  розгляду до Господарського суду міста Києва, посилаючись на те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09 грудня 2019 року у справі №910/16249/19 відкрито провадження про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , введено процедуру введено процедуру реструктуризації боргів боржника та  введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Тому вважала, що дана цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикипідлягає розгляду господарським судом в межах справи про банкрутство відповідно до вимог ч.3 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства.
Одночасно суд першої інстанції у судовому засіданні поставив на вирішення питання про закриття провадження у даній справі з тих підстав, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.    
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Мельник Н.Й. про передачу справи на розгляд до Господарського суду міста Києва відмовлено.
Провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикизакрито.
Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 8 000 грн 00 коп. судового збору.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі, представник ОСОБА_1 - адвокат Буртовий М.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати в цій частині та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення ч.3 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства стосуються тих справ, які перебувають на розгляді в різних господарських судах, а не в судах цивільної юрисдикції. Однак представник позивача вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки судом не враховано, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики є цивільно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказує, що наявність норми в Кодексі України з процедур банкрутства про вирішення господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, всіх майнових  спорів, стороною в яких є боржник, не зобов`язує суд загальної юрисдикції закривати провадження у справах цивільної юрисдикції. Зазначає,  що  ОСОБА_1 подав до Господарського суду міста Києва заяву з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 , однак будь-яких рішень керуючим реструктуризацією фізичної особи арбітражним керуючим Дейнегіною K.M. та Господарським судом міста Києва про визнання чи відхилення вимог ОСОБА_1 не прийнято. Тому, на думку представника позивача, у суду першої інстанції були відсутні підстави для закриття провадження у справі. 
Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки представнику відповідача ОСОБА_2 - адвокату  Кизенку Д.О. та розпискою представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Буртового М.В. (а.с.58, 64, т.2). 
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.
У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст.17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, які передбачено у              ст. 2 ЦПК України, і до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях
Закриваючи провадження у даній цивільній справі, суд першої інстанції керувався                      п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України й виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів не в повному обсязі погоджується із вказаними висновками суду з таких підстав. 
З матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09 грудня 2019 року у справі № 910/16249/19 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , де серед іншого введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів /http://reyestr.court.gov.ua/Review/86399340/ (а.с. 9-16, т.2).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно п.п.8, 9 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України; справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство.
Згідно з ч.6 ст.12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. 
Тобто, законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії.
Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексу України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII).
У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу № 2597-VIII встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.        
Відповідно до ч.1 ст.7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з ч.2 ст.7 Кодексу № 2597-VIII господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.
Відповідно до ч.3 ст.7 Кодексу № 2597-VIII матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
Відтак можна зробити висновок, що вказаний Кодекс № 2597-VIII передбачає особливості розгляду справ про банкрутство, що й підтверджено у ст.7 цього Кодексу.
Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.
Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.
Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.
Таким чином, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. Однак не можна погодитися з висновками суду першої інстанції про закриття провадження у справі, оскільки такі дії перешкоджають позивачу у доступі до правосуддя та унеможливлюють захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених ст.45 Кодексу № 2597-VIII.
За встановлених обставин у цій справі суд першої інстанції повинен був передати справу до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа                                    № 910/16249/19 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі 607/6254/15 (провадження 14-404цс19). 
У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак суд першої інстанції наведених вище положень закону та правових висновків Великої Палати Верховного Суду належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про закриття провадження у даній цивільній справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
З наведених вище підстав ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/16249/19 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буртового Миколи Васильовича - задовольнити частково.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року  скасувати.
Матеріали справи № 757/2874/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикипередати до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/16249/19 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді: