КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/13591/2020                                         
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
           19 листопада 2020 року                                                         м. Київ
                                                                                                            Справа № 369/6433/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В.,  Чобіток А.О.,
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2020 року, постановлену у складі судді Пінкевич Н.С., про забезпечення позову 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми,
 
встановив:
 
У травні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми.
Крім того до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову, в якій він просить в якості забезпечення позову:
-  накласти арешт на квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 49,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1855961832105, що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
- заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_5, загальною площею 49,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1855961832105, що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_6, загальною площею 40,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер майна 1849607932105, що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
- заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції держаної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_6, загальною площею 40,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер майна 1849607932105, що належить на праві власності ОСОБА_1 .
В заяві позивач посилався на те, що 11.01.2018 року позивач надав у позику відповідачу   ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 566 576 грн. 26 коп. В подальшому 16.04.2018 року позивач надав у позику ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 522 498 грн. На момент звернення до суду відповідач не виконав своїх обов`язків. Крім того, як вбачається із договорів позики від 11.01.2018 року та 16.04.2018 року, при укладанні договорів позики  відповідач діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_1 . Невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, що відповідачі в подальшому можуть здійснити відчуження нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення суду у справі.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2020 року заяву задоволено.
В якості забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5, загальною площею 49,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1855961832105, що належить на праві власності ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_5, загальною площею 49,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1855961832105, що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_6, загальною площею 40,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер майна 1849607932105, що належить на праві власності ОСОБА_1 . 
Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції держаної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_6, загальною площею 40,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер майна 1849607932105, що належить на праві власності ОСОБА_1 .
 
            Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
            Вказує, що арешти були накладені на майно особи, яка взагалі не має жодного відношення до предмету спору, а є лише особою з аналогічним прізвищем, ім`ям і по-батькові, як у скаржника. Зазначене підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, що були надані нотаріусом на виконання оскаржуваної ухвали та містяться в матеріалах справи. Так, із зазначених витягів вбачається, що арешт накладено на дві квартири у м. Бориспіль, власниками яких є не скаржник, а інша особа - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 . В той час як скаржник має реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 . 
Отже, є дві фізичні особи - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка є власником арештованих квартир, та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , що проживає у с. Хотів та є відповідачем-2 у даній справі, і не має жодного відношення до арештованих квартир.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 посилається на те, що в ході виконання ухвали позивачу стало відомо, що арешт накладено на майно особи, яка не є учасником справи. Вказана помилка сталась через те, що на момент відкриття провадження не було відомо реєстраційний номер облікової картки платника податків  відповідача ОСОБА_1 , внаслідок чого пошук майна проводився за даними наявними у позивача - прізвищем, ім`ям, по батькові. Після з`ясування вказаних обставин, позивач звернувся зі заявою про скасування заходів забезпечення позову, яка  була судом задоволена 16.10.2020 року. 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності  відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушених прав та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Невжиття заходу до забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідачі в подальшому можуть здійснити відчуження нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення суду у справі
При цьому, накладення арешту майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.
Враховуючи розмір заявлених позивних вимог, наведені позивачем докази та обґрунтування заявлених вимог у клопотанні щодо забезпечення позову, їх обґрунтованість, наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та розміром заявлених позивних вимог, з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважав за можливе заяву позивача про забезпечення позову задовольнити.
Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права.  
 
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Отже, арешт може бути накладено лише на майно, яке належить на праві власності відповідачу.
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з  урахуванням  доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог,  пересвідчитися,  зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник  спір  та  існує  реальна  загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних  вимог,  дані  про  особу  відповідача,  а  також відповідність виду забезпечення позову,  який просить  застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
З виділених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми, посилаючись на порушення умов договорів позики від 11 січня 2018 року та від 16 квітня 2018 року, факт укладення яких підтверджується відповідними розписками. 
Отже, другим відповідачем у даній справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 .
Звертаючись до суду з заявою з заявою про забезпечення позову позивач просив накласти арешт: на квартиру АДРЕСА_5 ,  та на квартиру АДРЕСА_6 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , а також заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження вказаного нерухомого майна.  
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що додано позивачем до заяви про забезпечення позову, вбачається, що пошук інформації про наявність на праві власності нерухомого майна було здійснено за прізвищем ім`ям, по батькові особи - ОСОБА_1 за частковим співпадінням. Відповідно до цієї інформації, ОСОБА_1 є власником на квартири АДРЕСА_5 ,  та на квартири АДРЕСА_6 , на які позивач просив накласти арешт. 
 
Разом з тим, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що додано відповідачем до апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 , тобто відповідач у даній справі, має на праві приватної спільної часткової власності 12/25 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 .   
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції належним чином не з`ясував належність майна, на яке позивач просив накласти арешт,  саме відповідачу у цій справі ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків якої -   НОМЕР_2 , не  звернув уваги, що пошук майна ОСОБА_1 було здійснено не за реєстраційним номером облікової картки платника податків такої особи, а лише за прізвищем, ім`ям, по батькові за частковим співпадінням, та помилково  наклав арешт на майно особи, яка не є учасником справи. 
 Відтак, суд неправильно застосував норми ЦПК України,  оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не іншої особи, до якої позовні вимоги не заявлені,  про що судам роз`яснено у пункті 3 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України. 
За викладених обставин, оскільки арешт накладено на майно особи, що не є учасником справи та стороною  правовідносин, тому заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376  ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене,  оскаржувана ухвала  не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому  підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_3 про забезпечення позову. 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.    
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2020 року - скасувати та прийняти постанову: 
У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову - відмовити.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року. 

  Суддя  - доповідач:                                                                       Ящук Т.І. 
 
Судді:                                                                      Немировська О.В.
 
Чобіток А.О.