Справа № 346/5635/19 
Провадження № 22-ц/4808/1237/20
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Максюти І.О., Горейко М.Д. 
секретаря                        Бойчука Л.М.
за участі апелянта ОСОБА_1 , 
представника апелянта адвоката Беньковського В.А.
третьої особи ОСОБА_2 
представника відповідача адвоката Павликівської Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2020 року у складі судді Калинюка О.П., ухвалене в м.Коломия, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , про усунення від права на спадкування,-
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат ОСОБА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина за законом на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,9249 га, розташовану в АДРЕСА_2 . 
На час смерті ОСОБА_4 був розлучений, а відповідач є його єдиним сином. Однак, вони задовго до смерті спадкодавця не спілкувалися та не підтримували стосунків. Протягом тривалого часу ОСОБА_4 важко хворів, у 2018 році він переніс операцію з ампутації лівої нижньої кінцівки на рівні 1/3 стегна, внаслідок чого був прикутий до ліжка та потребував постійного стороннього догляду. З того часу і до смерті ОСОБА_5 позивач та ще один їхній рідний брат ОСОБА_2 (третя особа на стороні позивача) дбали про хворого брата, а після його смерті займалися похованням та несли витрати.
29.10.2019 року позивач, звернувшись до нотаріуса з приводу оформлення права на спадщину після смерті брата, дізнався, що спадкова справа вже відкрита за заявою спадкоємця першої черги - сина померлого. 
Однак, позивач вважає, що оскільки відповідач протягом тривалого часу свідомо ухилявся від утримання та догляду за важкохворим батьком, з 2010 року не відвідував батька ні вдома, ні в лікувальних закладах, не надавав фінансової допомоги та не займався його похованням, то відповідача слід усунути від спадкування.
Посилаючись на вищевказані обставини, а також на положення ст.ст.1224, 1259, 1266 ЦК УКраїни, позивач просив усунути ОСОБА_3 від права на спадкування майна за законом після смерті його батька, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
РішеннямКоломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2020 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від права на спадкування майна за законом після смерті його батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Коломия Івано-Франківської області, відмовлено, у зв`язку із безпідставністю позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує на обставини, викладені ним у позовній заяві а вважає, що суд першої інстанціх не дав їм належної правової оцінки. Суд розглягнув справу односторонньо, посилаючись виключно на доводи представника відповідача, не навівши мотивів відхилення доводів позивача.
Крім того, покази свідка ОСОБА_6 , наведені в рішенні суду, не відповідають тим, що свідок давав у судовому засіданні, а саме 08.07.2020 року. Зокрема, в рішенні суду сказано. що свідок ОСОБА_6 стеврджував, що “деякий час між відповідачем та його батьком, померлим ОСОБА_1 , були суперечки та непорозуміння, проте після примирення вони спілкувалися, син надавав батькові матеріальну допомогу, цікавився його життям та здоров`ям”. В той час, згідно аудіозапису судового засідання від 08.07.2020 року, ОСОБА_6 таких показів не давав зовсім, натомість стверджував, що “відповідач ніякої участі у допомозі хворому батькові не надавав. Жодного разу, коли ОСОБА_6 приходив до померлого ОСОБА_1 ні його колишньої дружини, ні сина там не бачив”.
З наведених підстав апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з неповним з`ясуваннямм суттєвих обставин справи, а висновки суду є необгрунтованими. У зв`язку з чим просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.
Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку пр те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження обставини перебування спадкодавця ОСОБА_1 у безпорадному стані. Висновок суду відповідає правовій позиції, яку висловив Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року у справі №200/21452/15-ц.
Представник відповідача зазначила, що хоча ОСОБА_1 був визнаний інвалідом 2 групи загального захворювання, в той же час він до жовтня 2018 року працював дитячим лікарем в КНП “Коломийській центральній районній лікарні”, що підтверджується довідкою лікарні від 10.01.2020 року №9.
У січні 2018 року ОСОБА_1 проведено операцію – ампутацію лівої нижньої кінцівки і 16.02.2018 року він (як зазначено у виписці з картки стаціонарного хворого) в задовільному стані був виписаний на амбулаторне лікування.
Згідно п.11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 року №1317, в коло обов`язків міських, міжрайонних, районних комісій входить визначення ступеня обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Після операції ОСОБА_1 не був направленийна переогляд МСЕК, а у наявних в матеріалах справи довідках МСЕК відсутні записи про необхідність надання інваліду стороннього нагляду, догляду або допомоги.
На думку представника відповідача, суд також обгрунтовано встановив, що не відповідає дійсності твердження позивача, що відповідач ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги. Встановлені судом обставини підтверджуються копією закородонного паспорта відповідача з відмітками про перетин кордону та свідченнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
В цілому представник апелянта вважає, що суд першої інстанції дослідив всі обставини справи, а рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального законодавства, у зв`язку з чим просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задоволити.
Представник відповідача скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні.
Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 скаргу підтримав.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Коломиї Івано-Франківської області помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 03.06.2019 року серії НОМЕР_1 (а.с. 13).
Позивач по справі ОСОБА_1 є рідним братом покійного ОСОБА_5 .
Відповідач ОСОБА_3 є сином покійного ОСОБА_5 та його колишньої дружини ОСОБА_7 , шлюб між якими розірвано 26.11.1988 року, на що вказує Свідоцтво про розірвання шлюбу, видане Коломийським міськрайонним управлінням устиції (а.с.14).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за законом на належні спадкодавцю 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,9249 га, що в АДРЕСА_2 (а.с. 22, 23).
Згідно листа приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Яцка П.П. від 08.11.2019 року № 125/01-16, відповідач прийняв спадщину після смерті його батька, оскільки в шестимісячний строк після його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) подав заяву про прийняття спадщини. Нотаріусом відкрита спадкова справа за № 26/2019 , а 29.10.2019 року позивач також подав заяву про прийняття спадщини (а.с. 24).
Встановлено, що спір між сторонами виник з приводу права на спадкування після смерті ОСОБА_1 , а саме з приводу усунення від права на спадкування спадкоємця першої черги – сина спадкодавця ОСОБА_3 на підставі ч. 5 ст.1224 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зіслався на встановлені обставини, а саме на те, що померлий дійсно хворів, був інвалідом 2 групи загального захворювання, однак продовжував працювати, отримував дохід у вигляді заробітної плати та пенсії по інвалідності, а згодом за віком. У 2018 році після перенесення важкої операції з ампутації частини нижньої кінцівки, деякий час продовжував отримувати заробітну плату та пенсію. У жодному з долучених до матеріалів справи медичних документів, немає відомостей про те, що померлий ОСОБА_1 потребував стороннього догляду.
Крім того, суд виходив з того, що позивачем не надано суду доказів свідомого ухилення відповідачем від своїх обов`язків щодо утримання батька, а також не доведено, що останній потребував такого утримання та догляду, чи знаходився у безпорадному стані. 
Суд першої інстанції також врахував, що в період перебування ОСОБА_5 на операції в січні 2018 року відповідач перебував за кордоном, що підтверджується копією його паспорту, та не міг безпосередньо надавати допомогу батькові, однак, той мав таку допомогу від позивача та їхнього брата ОСОБА_10 , про що позивач сам зазначив у позовній заяві, що виключало потребу в отриманні допомоги як основну складову для того, щоб відповідач міг бути усунутий від спадкування. Однак, в судовому засіданні встановлено, що відповідач і за цих обставин не ухилявся від надання допомоги своєму батькові.
Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстації з наступних підстав.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України).
Отже, відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги, а позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги за законом.
З приписами ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Частиною 2 статті 1259 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Зі змісту наведених норм закону вбачається, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № справа №552/4032/19, провадження №61-6897св20 від 05.11.2020 року.
У постанові від 24.06.2020 року по справі № 127/9778/17, провадження № 61- 3706св19 Верховний Суд зазначив, що безпорадний стан - стан, при якому людина не може самостійно приймати активні заходи, що забезпечують її існування або оберігають її життя, здоров`я та гідність. Безпорадність може бути обумовлена фізіологічними причинами або може супроводжуватися патологічним процесами або бути їх наслідком (при психічних і нервових захворюваннях, при важких захворюваннях, що супроводжуються різкою фізичною слабкістю). Безпорадний стан можливо та необхідно доказувати відповідними доказами, у тому числі записами в медичних документах.
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.
Вирішуючи спір про усунення від права на спадкування, суд повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Крім цього, необхідно встановити чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України у вказаній редакції суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, судами встановлено, що відповідно до медичних документів померлий ОСОБА_1 тривалий час хворів, йому було встановлено діагноз - цукровий діабет середньої важкості, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз. З 01.07.2007 року ОСОБА_1 був визнаний інвалідом третьої групи загального захворювання, а з 01.08.2010 року – інвалідом ІІ групи. Вказане стверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , довідкою МСЕК серії МЕ № 201200 від 28.07.2008 року та довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 097316 від 13.09.2010 року (а.с. 119-121).
З 24.01.2018 року по 16.02.2018 року померлий ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в Івано-Франківській ОКЛ і Коломийській ЦРЛ, де 26.01.2018 року йому була проведена операція з ампутації лівої нижньої кінцівки на рівні 1/3 стегна. 16.02.2018 року хворий в задовільному стані був виписаний на амбулаторне лікування, що підтверджується випискою з картки стаціонарного хворого (а.с.15).
Проте, протягом всього вказаного періоду ОСОБА_1 , будучи інвалідом ІІ групи до жовтня 2018 року продовжував працювати дитячим лікарем в КНП «Коломийська центральна районна лікарня», та із січня 2012 року до жовтня 2018 року отримував заробітну плату в загальному розмірі 356 361, 96 грн., що підтверджується довідкою за № 9 від 10.01.2020 року, виданою цим закладом (а.с. 122). 
Крім того, ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності, а з 2012 року перейшов на отримання пенсії за віком (а.с. 127-135).
Не заперечуючи обставин , на які посилається позивач щодо стану здоров`я та віку ОСОБА_1 , суд прийшов до правильного висновку щодо відсутності доведеної сукупності обставин для усунення відповідача від права на спадкування. Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідач ухилявся від допомоги батькові, який внаслідок цього потребуючи допомоги перебував у безпорадному стані.
Покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , на які посилається сторона, не є належним та достатнім доказом наведених обставин, оскільки такі вказують на конкретні життєві факти щодо особистої допомоги кожного з них покійному. Відсутність, при цьому, сина покійного, на чому акцентує увагу сторона апелянта, саме по собі ухилення не підтверджує.
Судом правильно враховано, що покійний ОСОБА_1 мав засоби для існування, за медичними документами не визнаний потребуючим сторонньої допомоги, отримував догляд та допомогу від рідних, а на час проведення операції відповідач був за межами держави. Тривала відсутність сина у житі батька, про що наголошує сторона позивача, враховуючи факт розлучення батьків, сама по собі також не свідчить про ухилення відповідача від надання допомоги, Інших доказів , які б підтверджували доводи апелянта судом не здобуто.
Позивачем не доведено сукупність обставин, які відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України можуть бути підставою для усунення від спадкування, а отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у позові.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Максюта І.О.
                                                                        Горейко М.Д.