КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 361/8214/18                                                                                              Головуючий у суді першої інстанції: Селезньова Т.В.
 № апеляційного провадження: 22-ц/824/705/2020                                            Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.                                                                           
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
14 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                    Головуючого                                           Волошиної В.М.
                                   Суддів                                      Мостової Г.І., Слюсар Т.А.
                                   Секретаря судового засідання              Орленко Т.А.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Буковинського Тараса Йосиповича - представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від                  15 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Форте Лайф» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним.
Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги,  колегія суддів,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Форте Лайф» про захист прав споживача, визнання кредитного договору договір № Р25.00612.004167961 від 03.08.2018 недійсним, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 03.08.2018 між нею та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Р25.00612.004167961, за умовами якого банк надає клієнту кредит на поточні потреби в сумі 99 149,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язувався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами в розмірі 10% річних від залишкової суми кредиту згідно з графіком щомісячних платежів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 03.08.2021.
Зазначала, що при укладенні вказаного кредитного договору суттєво порушені її права як споживача, що тягне визнання договору недійсним в цілому, а саме: у порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) кредитор не повідомив про обставини, зазначені в ч.2 ст.11 Закону, зокрема, не ознайомив її з умовами кредитування, не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування, зокрема про сукупну вартість кредиту.  В порушення ч.4 ст.11 Закону банк ускладнив текст договору, договір надано дрібним шрифтом, при цьому, не була надана можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору та законодавством, що його регулює. Укладення договору тривало лише півгодини, тому позивач не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики і збитки, які вона отримає в результаті підписання даного договору. У порушення п.2.5 Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту - така інформація їй не була надана. Вважає, що кредитор згідно ч.2 п.2ст.19 Закону «Про захист прав споживачів» у даному випадку вів недобросовісну підприємницьку практику, якою позивач була введена в оману, і спонукав її до прийняття швидкого несвідомого рішення.
Також банком незаконно встановлено в умовах кредитного договору (пункт 1.4.) щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, і такі умови є несправедливими відповідно до положень  Закону України «Про захист прав споживачів».
У порушення ст.55 Закону «Про банки і банківську діяльність» до договору включено пункт 1.6, яким нібито позивач надавала згоду як на укладення договору добровільного страхування, так і на перерахування коштів страховій компанії, при цьому вона була позбавлена можливості добровільно обирати свою страхову компанію.
Вважає, що  умова кредитного договору про безстрокове право банку на використання та обробку персональних даних позичальника, передбачене п. 5.11. кредитного договору, є незаконною та суперечить абзацу 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».
Посилаючись на те, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил надання банківських послуг, зокрема Закон України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних», просила суд в цілому визнати кредитний договір недійсним.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2019 року, з урахуванням виправленої описки у судовому рішенні на підставі ухвали від               01 листопада 2019 року, позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Форте Лайф» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним задоволено частково. Визнано недійсними умови Кредитного договору                 № Р25.00612.004167961, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» 03.08.2018, викладені в пункті 1.4договору щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник АТ « Ідея банк» - Буковинський Т.Й. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення районного суду скасувати в частині визнання недійсним умови кредитного договору №Р25.00612.004167961, укладеного  03.08.2018 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», викладені в п.1.4. договору щодо встановлення плати за обслуговування кредитної  заборгованості і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову позивача відмовити повністю. Вважає, що рішення районного суду ухвалено з порушенням норм матеріального права.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки щомісячна плата в розмірі 2,05% якраз встановлена за надання послуг позичальнику по кредитному договору.
Зауважив, що згідно останнього абзацу ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та  комісійну винагороду за надані послуги. А це свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
У визначений ухвалою суду строк позивачка не скористалась процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку.  
Відповідно до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних  підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2018 між ОСОБА_1 та АТ « Ідея банк» підписано кредитний договір № Р25.00612.004167961, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 99 149,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами цього договору (п.1.1). Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок (п.1.2). За користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 10% річних від залишкової суми кредиту - пункт 1.3. договору.
За умовами п. 1.4 договору позичальник щомісячно сплачує плату за обслуговування кредиту в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центр, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на електронну пошту позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
У відповідності до пункту 2.1. договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 місячних внесках, включно до 3 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів.
Графік щомісячних платежів за кредитним договором зазначено у пункті 6 договору.
Згідно графіку платежів плата за обслуговування, розрахована щомісячними платежами за період користування кредитом, становить загальний розмір 70 316,46 грн. 
Банк виконав свої зобов?язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що не спростовується позивачем, які нею прийняті від банку й використані за призначенням.
Досліджуючи вимоги та заперечення сторін у справі, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, суд першої інстанції, виходив з такого.
Відповідно до приписів статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - частина 1; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності - частина 2; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі - частина 3; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - частина 4; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - частина 5;   правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей - частина 6.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами укладено договір споживчого кредиту.
Із долученого позивачем кредитного договору №Р25.00612.004167961 вбачається, що щомісячні внески наведені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_1 . Договір підписаний позичальником і вказана обставина не заперечується позивачем.
Відповідачем надано паспорт споживчого кредиту (інформація, що надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит, стандартизована форма), і даний документ за своїм змістом є зрозумілим і містить у собі всю інформацію, яку за вимогами закону щодо споживчого кредитування, кредитор повинен був надати споживачу до укладення договору (а.с. 47-48 том 1).  
На підставі досліджених письмових доказів судом першої інстанції встановлено, що процедура укладення кредитного договору між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк»   дотримана банком.  Паспорт споживчого кредиту від 03 серпня 2018 року та умови п. 5.1. договору свідчать про те, що уся інформація щодо орієнтовної сукупну вартості кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості послуг страховика, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, була доведена позичальнику (позивачу у даній справі) як перед укладеннями кредитного договору, що підтверджується паспортом споживчого кредиту, так і під час укладення кредитного договору. Позичальник підтвердила, що кредитодавець до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору передбачено, що позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті що містяться в даному договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням кредитного договору повідомив в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливим і таким, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.
Відхиляючи доводи позивача про порушення банком ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», суд першої інстанції правильно виходив із того, що умови кредитного договору містять положення щодо письмового скасування права на використання та обробку персональних даних пункт 5.11., про що достовірно  відомо позичальнику і позивач не позбавлена права скористатись даною умовою договору.
В частині оспорюваних умов договору, які стосувались добровільного страхування життя (пункт 1.6.), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сам факт включення у договір умови про обов`язковість укладення договору страхування життя не суперечить вимогам закону, є співмірним ризикам банку при видачі кредитних коштів, і таким, що забезпечує для кредитора певну гарантію повернення виданого кредиту. 
На підставі встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредитний договір укладений з урахуванням волевиявлення позичальника ОСОБА_1 , вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, а тому правові підстави для визнання недійсним кредитного договору в цілому відсутні.
Вирішуючи вимоги позивача в частині, які стосуються щомісячної плати за обслуговування кредиту, що передбачені у пункті 1.4. кредитного договору, суд першої інстанції правильно керувався тим, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.
Згідно із пункти 17 статті першої Закону України «Про захист прав споживачів»            (у редакції на час укладення кредитних договорів) послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 531/648/15-ц і ця правова позиція є незмінною.
Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення кредитних договорів) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах.
Як вбачається із змісту укладеного сторонами договору, що у пункті 1.4. договору встановлено обов`язок позичальника сплачувати кредитору щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості,  що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центр, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на електронну пошту позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
Згідно графіку платежів плата за обслуговування, розрахована щомісячними платежами за період користування кредитом, становить загальний розмір 70 316,46 грн. 
Отже, встановлена банком щомісячна плата за обслуговування є платою за дії, які банк здійснює на власну користь, як додатковий тягар до сплати відсоткової ставки, а не як надання окремої послуги.
Таким чином, встановлена кредитором у договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону «Про захист прав споживачів». Так, банком нарахована плата за послугу, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.
Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України                «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Указані порушення вимог чинного законодавства при укладені кредитного договору призвели до порушення прав споживача, які мають бути захищені відповідно до частини дев`ятої статті 18, статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку, що положення пункту 1.4. кредитного договору №Р25.00612.004167961 від 03 серпня 2018 року суперечать вимогам Конституції України, положенням ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», а тому підлягають визнанню недійсними.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення позову ОСОБА_1 , оскільки вони відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом першої інстанції правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що оскаржуване судове рішення ухвалено при неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Буковинського Тараса Йосиповича - представника Акціонерного товариства «Ідея Банк`задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,
 
п о с т а н о в и л а :
 
             Апеляційну  скаргу   Буковинського Тараса Йосиповича - представника Акціонерного товариства «Ідея Банк»  залишити без задоволення.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2019 року  залишити без змін.
 
   Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
 
                                                      Головуючий:
 
                                                      Судді: