ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7249/20 Справа № 209/358/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення з останньої на його користь заборгованості за договором кредиту № б/н від 10.03.2010 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 114495,55 гривень та судові витрати по справі (а.с. 3-6).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 квітня 2020 року позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК “ПРИВАТБАНК” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання – АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження – 01001, м. Київ, вул. Грушевського буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, р/р НОМЕР_2 , МФО 305299) cуму заборгованості за кредитним договором без номеру від 10 березня 2010 року у розмірі 8603 гривні 02 копійки (вісім тисяч шістсот три гривні дві копійки). 
В іншій частині позовних вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.181-185).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні вказаних вимог повному обсязі (а.с.188-191).

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє його законність та обґрунтованість саме в цих межах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 10.03.2010 року між АТ КБ “ПРИВАТБАНК” та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с.13).
Банк взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, а відповідач в порушення умов договору належним чином не виконував свої зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, суд 1 інстанції виходив з того, що що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
В даній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається. 

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту суд 1 інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам, суд 1 інстанції виходив з того, що стягненню підлягає сума процентів за користування коштами, яка нараховано за обумовленою процентною ставкою, а саме 30% річних.
Також суд 1 інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та змісті договорів.
Так, згідно з частиною першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України,в редакції чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. 
Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. 
У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З матеріалів справи вбачається, що 10.03.2010 року між АТ КБ “ПРИВАТБАНК” та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с.13).
Відповідно до довідки наданої АТ КБ “ПРИВАТБАНК” про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що в 10.03.2010 року відбувся старт карткового рахунку з лімітом 500,00 грн., періодично відбувалася зміна кредитного ліміту та 13.08.2014 року ліміт було встановлено 7390,00 грн. (а.с.12), якими відповідач, згідно витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору фактично користувався (а.с.95-99).
Відповідно до довідки наданої АТ КБ “ПРИВАТБАНК” про надання кредитних карток згідно укладеного кредитного договору б/н від 10.03.2010 року, вбачається, що відповідачу була видана картка № НОМЕР_3 , яка згодом перевипускалася, остання картка за № НОМЕР_4 видана з терміном дії 10/16 (а.с.101).
Відповідач неналежно виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та у нього перед позивачем станом на 30.11.2017 року утворилась заборгованість, яка становить 114 495,55 грн. та складається з: 7380,74 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 103 216,26грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 3895,55 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання (а.с.8-11).
Крім того, із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані, за період з 11.03.2010 року по 31.08.2014 року у розмірі 30,0%, що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток. З 01.09.2014 року по 01.04.2015 року ставка зросла до 38,4 % а з 01 квітня 2015 року по 30.11.2017 року ставка зросла до 43,2% , що є більше від обумовленої договором процентної ставки. 
Матеріали справи не містять посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.
Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 34,8% та 43,2% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.
Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем з 1 вересня 2014 року у розмірі 34,8 % та з 01 квітня 2015 року - у розмірі 43,2% на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.
За змістом ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов`язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, навіть після реалізації автомобіля на виконання рішення суду про звернення стягнення.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, виникла заборгованість внаслідок невиконання умов кредитного договору, а тому заборгованість дійсно підлягає стягненню на користь позивача в розмірі визначеному судом 1 інстанції, з урахуванням З урахуванням безпідставного збільшення відсоткової ставки, неузгодженої належним чином з відповідачем. 

Посилання  апелянта в апеляційній скарзі, на те, що банком пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки кредитний договір був укладений 10.03.2010 року,  осатаній самостійний платіж було зроблено 06.08.2014 року,  а позивач  з позовом до суду звернувся лише 14.02.2018 року, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6- 4цс14, а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах у справі № 91/8058/15-ц від 01.03.2018 року та справі № 743/150/17 від 27.02.2019 року. Зокрема, у постанові від 27.02.2019 року по справі № 743/150/17, провадження № 61- 135св18, Верховний Суд зазначив: “Висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно. За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки."’
З огляду на те, що перевипущена картка № НОМЕР_4 діє до 10/16, останній платіж здійснено 06.08.2014 року, а з позовом банк звернувся до суду 14.02.2018 року, тобто банк звернувся із позовом за захистом порушеного права в межах строку позовної давності.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити в оскарженій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   – залишити без задоволення. 

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 квітня 2020 року в оскарженій частині -  залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: