ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1203/19  Номер провадження 22-ц/814/1617/20	Головуючий у 1-й інстанції Должко С.Р.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2020 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів:  Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,
секретар: Зеленська О.І.
за участю представника позивача – адвоката Гниди Ф.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
       на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 13 травня 2020 року
       у справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Комишанське» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне акціонерне товариство «Автотранспортне підприємство – 15339», приватний нотаріус Зіньківського нотаріального округу Полтавської області Глушенко В`ячеслав Васильович про визнання договору недійсним, –
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2019 року Приватне сільськогосподарське підприємство «Комишанське» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначало, що 17 травня 2005 року між ОСОБА_1 та ПСП «Комишанське» було укладено договір оренди землі щодо земельної ділянки загальною площею 2,4874 га у тому числі рілля 2,4874, кадастровий номер 5321386400:00:052:0057.
У пункті 8 Договору зазначено, що договір укладено на 10 років з 17 травня 2020 року по 17 травня 2015 року.
Договір зареєстровано у Зіньківсьмоу районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр Державного Земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 12 квітня 2007 року за №040755501417.
Підприємство протягом дії договору оренди землі використовувало земельну ділянку за цільовим призначенням, дотримувалося екологічної безпеки землекористування та забезпечення родючості грунтів та своєчасно сплачувало орендну плату.
Після строку договору, підприємство користувалося земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, вважаючи, що Договір є поновленим на тих самих умовах, так від орендодавця не надходив лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі. 
Факт використання земельної ділянки також підтверджується рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2019 року по справі №530/440/18, в якому встановлено, що після закінчення договору оренди земельної ділянки, ПСП «Комишанське» надалі її використовувало, а отже договір оренди землі був поновлений на той же самий строк і на тих же самих умовах.
В подальшому підприємство дізналося з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (з відкритої бази) про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір міни земельними ділянками від 30 серпня 2019 року. Згідно даного договору земельна ділянка 5321386400:00:052:0057 власник ОСОБА_1 , площа 2,4874 га обмінюється на земельну ділянку 5321386400:00:059:0027 власник ОСОБА_2 , площа 2,455 га. Земельні ділянки розташовані на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в межах одного населеного пункту, проте на різних полях.
В абз. 5 п. 5.1 Договору міни земельними ділянками від 30 серпня 2019 року вказано, що Стороні 2 ( ОСОБА_2 ) відомо про речове право (оренду) на земельну ділянку 5321386400:00:052:0057, яке належить Приватному акціонерному товариству «Автотранс-портне підприємство -15339», номер запису про речове право за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно –14025329 від 05 квітня 2016 року, строк дії речового права до 31 грудня 2026 року.
Проте в договорі міни земельними ділянками від 30 серпня 2019 року жодним чином не вказано про те, що згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2019 року по справі №530/440/18 визнано поновленим на тих же самих умовах і на той же самий строк (на 10 років) договір оренди землі, укладений 17 травня 2005 року між ПСП «Комишанське» та ОСОБА_1 від 17 травня 2015 року та зареєстрований Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр Державного Земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 12 квітня 2007 року за №04075501417. Дане рішення районного суду набрало законної сили 22 липня 2019 року, тобто перед укладенням оспорюваного договору міни земельних ділянок.
Посилаючись на те, що обмін земельними ділянками здійснений з порушенням Закону та є способом уникнути виконання рішення, згідно якого у ПСП «Комишанське» та ОСОБА_1 виникли взаємні права і обов`язки, – просило визнати недійсним договір міни земель-ними ділянками від 30 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Зіньківського но-таріального округу Полтавської області Глушенком В`ячеславом Васильовичем, про що зроблений запис в реєстрі №784. Стягнути судовий збір. 

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 13 травня 2020 року позовні вимоги ПСП «Комишанське» –задоволено повністю.
Визнано недійснимдоговір міни земельними ділянками від 30 серпня 2019 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Зіньківського нотаріального округу Полтавської області Глушенком В`ячеславом Васильовичем, про що зроблений запис в реєстрі №784.
Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з даним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, – просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судові витрати покласти на позивача.
Вказувала, що судом першої інстанції не взято до уваги, що обміняні земельні ділянки між нею та ОСОБА_2 зареєстровані відповідно до законодавства і виступають об`єктом цивільних прав, процедура міни земельних ділянок – є законним правом сторін- власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути вико-ристане ними за їх взаємною згодою. Свої обов`язки за даним договором міни земельних ділянок нею, так само як і ОСОБА_2 виконано у повному обсязі, жодних претензій у сторін договору міни одна до одної не має.
Також зазначала, що в процесі розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач після набрання чинності рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2019 року, ПСП «Комишанське» не зверталося до уповноваженої особи з приводу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 свій відзив подало ПСП «Комишанське», в якому, спростовуючи доводи апелянта, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду – залишити без змін.
Вважає, що оспорюваний договір міни земельних ділянок було укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) та з порушенням вимог Закону №899-IV, що є підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_1 була власником земельної ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ номер №033706, виданого 19 грудня 2001 року на підставі рішення Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області за №1201 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. 
17 травня 2005 року між ОСОБА_1 та приватним сільськогосподарським підприємством «Комишанське» укладено договір оренди землі, щодо земельної ділянки загальною площею 2,4874 га, у тому числі рілля –2,4874, кадастровий номер земельної ділянки 5321386400:00:052:0057.
Відповідно до пунктів 1, 2 укладеного договору, об`єктом оренди – є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області загальною площею 2.49 умовних кадастрових гектарів. 
Умовами пункту 8 договору зазначено, що договір укладено на 10 років – з 17 травня 2005 року по 17 травня 2015 року Договір зареєстровано в Зіньківському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр Державного Земельного кадастру» при Держ-комземі України, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 12 квітня 2007 року за № 040755501417. 
ПСП «Комишанське» протягом дії договору оренди землі використовувало земельну ділянку за цільовим призначенням, дотримувалось екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів та своєчасно сплачувало орендну плату. Після строку договору, позивач користувався земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, вважаючи, що договір є поновленим на тих самих умовах, так як від орендодавця не надходило листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі. 
Факт використання земельної ділянки підтверджується рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2019 року по справі № 530/440/18, яке має преюдиціальне значення в справі в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. 
В рішенні районного суду встановлено, що після закінчення договору оренди земельної ділянки, ПСП «Комишанське» надалі її використовувало, а отже договір оренди землі був поновлений на той же самий строк і на тих же умовах.
Проте, представник позивача дізнався з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (з відкритої бази) про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 серпня 2019 року укладено договір міни земельними ділянками. 
Згідно даного договору, земельна ділянка, кадастровий номер 5321386400:00:052:0057 власник ОСОБА_1 , площа земельної ділянки 2,4874 га обмінюється на земельну ділянку, кадастровий номер 5321386400:00:059:0027 власник ОСОБА_2 , площа 2,455 га. 
Земельні ділянки розташовані на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в межах одного населеного пункту, проте на різних полях.
Згідно абзацу п`ятого пункту 5.1. договору міни земельними ділянками від 30 серпня 2019 року, Стороні 2 ( ОСОБА_2 ) відомо про речове право (оренду) на земельну ділянку 5321386400:00:052:0057, яке належить Приватному акціонерному товариству «Автотранспортне підприємство-15339», код платника податків за ЄДРПОУ 03118268, номер запису про речове право за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно – 14025329 від 05 квітня 2016 року, строк дії речового права до 31 грудня 2026 року.
В договорі міни земельними ділянками від 30 серпня 2019 року жодним чином не вказано про те, що відповідно до рішення Зінківського районного суду Полтавської області по справі 530/440/18 визнано поновленим на тих же самих умовах і на той же самий строк (на 10 років) договір оренди землі, укладений 17 травня 2005 року між Приватним сільсько-господарським підприємством «Комишанське» (42721, Сумська обл., Охтирський район, село Комиші, вул. Київська, буд. 1; код ЄДРПОУ 30794436) та ОСОБА_1 та зареєстро-ваний Зіньківським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр Державного Земельного кадастру» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 квітня 2007 року за № 040755501417. Дане рішення набрало законної сили 22 липня 2019 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірний договір міни земельних ділянок укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), що суперечить вимогам пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, то в силу зазначених норм він не відповідає вимогам закону і тому має бути визнаний недійсним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Встановлена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину може бути спростована в судовому порядку.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
За нормами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до змісту статей 177, 181 ЦК України, ст. 79 ЗК України земельна ділянка являється об`єктом цивільних прав.
За загальним правилом, закріпленим у ч. 1ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно зі статтею 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Згідно підпункту «б» пункту 15 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину,обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.
Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, в порядку, визначеному цим Законом.
Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" підпункту 15 Перехідних положень ЗК України, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Таким чином оборотоздатність земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) є обмеженою.
Обмін (міна) таких земельних ділянок має здійснюватися відповідно до закону, яким є Закон України №899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». 
Статтею 14 Закону №899-ІV передбачено, що у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земель-них ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може об-міняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву.
Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах своїх повноважень сприяють обміну земельними ділянками.
Пунктом 2 статті 15 «Прикінцеві положення» Закону №899-ІV зобов`язано Кабінет Міністрів України розробити рекомендації щодо обміну земельними ділянками, одержаними власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).
На реалізацію цієї норми Закону Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 листопада 2003 року №288 затверджено рекомендації щодо обміну земель-ними ділянками, згідно підпунктів 3, 5 яких власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, звертається усно або письмово до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву, на яку він бажає обміняти свою земельну ділянку, із пропозицією укласти договір міни земельних ділянок. Оскільки обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників, то у разі відхилення пропозиції укласти договір міни земельних ділянок власник земельної ділянки, який виявив бажання її обміняти, має право звернутись із зазначеною вище пропозицією до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву. У разі прийняття пропозиції власником іншої земельної ділянки щодо обміну земельними ділянками власники земельних ділянок укладають договір міни земельних ділянок. Договір міни земельних ділянок укладається відповідно до вимог Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України. Право власності на земельну ділянку за договором міни виникає після нотаріального посвідчення договору міни земельних ділянок, одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації.
Частиною 1 ст. 5 Закону №899-IV встановлено, що матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників, оформлюють сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, зазначеній в постанові від 12 жо-втня 2016 року у справі № 6-464цс16, законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України, крім Закону №899-ІV, порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках. Обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою (пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899-ІV. Зазначеною нормою право на обмін земельних часток (паїв) можна реалізувати в період між проведенням зборів власників земельних часток (паїв) щодо розподілу земельних ділянок та видачею їхнім власникам державних актів на право власності на землю.
Предметом договору міни, який укладено між відповідачами є не земельні частки, а сформовані в результаті їх виділення на місцевості земельні ділянки.
Отже, обмін земельними ділянками, які є предметом оспорюваного договору міни відбувся не за схемою «пай на пай», за якою кожна із сторін договору відчужує на користь один одного свій пай та отримує взамін пай другої сторони.
З`ясувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обмін земельних ділянок відбувся без дотримання вимог закону №899-IV, а отже і всупереч мораторію, встановленому підпунктом «б» пункту 15 перехідних положень ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд першої інстанції правильно визначив норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та зробив правильний висновок, що оспорюваний договір укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також з порушенням вимог Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток, що в силу положень закону є підставою для визнання їх недійсними.
Такий висновок районного суду узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 12 жовтня 2016 року у справі №6-464цс16 та від 05 листопада 2014 року у справі №6-172цс14.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 13 травня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                                          Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.