П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        30 вересня 2020 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 753/23375/17
Номер провадження  22-ц/824/3962/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Саліхова В. В., Поліщук Н. В., 
 
за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,
 
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т. О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
 
в с т а н о в и в :
 
У  грудні 2017 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович, з урахуванням подальших уточнень, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
 
Протокольною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 березня 2018 року виключено з числа третіх осіб Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві та Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк».
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № 8044/2017/406015 транспортного засобу, предметом якого є транспортний засіб марки HYUNDAI моделі І30, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .
 
Так, після укладення договору купівлі-продажу вищевказаний транспортний засіб було перереєстровано та присвоєно новий реєстраційний державний номер НОМЕР_4 .
 
26 липня 2017 року у зв`язку з відсутністю вищевказаного автомобіля за адресою проживання позивача, останній звернувся на гарячу лінію 102 з приводу зникнення його транспортного засобу. Пізніше, до позивача звернувся представник ПАТ «Ідея Банк» з пропозицію викупити транспортний засіб у банку, оскільки він знаходиться під заставою та на підставі виконавчого листа № 461/8689/15-ц, виданого на підставі рішення Галицького районного суду міста Львів, був вилучений Виконавчою службою Печерського району без повідомлення власника автомобіля. 
 
На думку позивача, відповідачі-1 та 2 під час пошуку покупця знали, що на вказаний транспортний засіб є заборона на відчуження та претензії третіх осіб, однак умисно приховали дану інформацію та ввели його в оману.
 
Так, позивач зазначає, що ніколи б не придбав вказаний автомобіль якби знав, що у відношенні до нього є заборона на відчуження, претензії третіх осіб та судові спори. 
 
Позивач зазначає, що на день укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, обтяження на нього було вилучено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В. В.
 
В подальшому стало відомо, що дії нотаріус не проводив, у зв`язку з чим 12 квітня 2017 року було подано заяву до ДП «НАІС» щодо встановлення фактів можливого несанкціонованого доступу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна із використанням ідентифікаторів доступу та до поліції.
 
24 жовтня 2017 року позивачем було подано заяву до поліції за фактом шахрайства на підставі якої було відкрито кримінальне провадження. 
 
Позивач зазначає, що діями відповідача, які полягають у введенні його в оману та приховуванням істотної інформації від позивача, який є добросовісним набувачем, призвели до обмеження користування майном, а в подальшому і володінням, так як транспортний засіб вибув з володіння позивача поза його волею в порядку виконання судового рішення, останньому було завдано моральну шкоду.
 
Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що йому завдано та повинно бути відшкодовано матеріальну шкоду, грошові кошти витрачені ним на ремонт транспортного засобу та моральну шкоду у зазначених ним розмірах.
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду  міста Києва від 26 вересня 2018 року (а.с. 103 - 107) позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу 8044/2017/406015, укладений 06 квітня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти, сплачені за недійсним правочином, у сумі 201 673 грн., 24 600 грн. - відшкодування матеріальних збитків та 15 829 грн. 98 коп. - судових витрат, а всього 242 102 грн. 98 коп., стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_2 100 836 грн. відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 793 грн. 52 коп. судових витрат, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 135 грн. 82 коп. з кожного.
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року (а.с. 135 - 136) заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року  - залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 10 січня 2020 року ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 19 листопада 2015 року ОСОБА_5 видав доручення ОСОБА_6 , яким надав право розпоряджатися належним йому на праві власності автомобілем, НYUNDAI І30.
 
09 січня 2016 року ОСОБА_6 надав скаржнику та його дружині доручення з правом розпорядження вищевказаним автомобілем. Пізніше, власником вказаного автомобіля на підставі договору купівлі-продажу став скаржник, у зв`язку з чим, останній отримав технічний паспорт на нього, а в подальшому, видав доручення з правом відчуження транспортного засобу на ім`я ОСОБА_3 .
 
Скаржник зазначає, що рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року вказаний автомобіль було вилучено у його власника ОСОБА_7 та звернено на нього стягнення у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 366 269 грн. 05 коп. Відомості про заставу транспортного засобу були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, проте під час проведення реєстраційних дій працівниками сервісного центру МВС не було виявлено та встановлено цих відомостей, оскільки обтяження було знято приватним нотаріусом Лосєвим В. В. у день його укладення.
 
На думку скаржника, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що він навмисно ввів позивача в оману.
 
Скаржник зазначає, що 16 березня 2020 року у відповідь на запит адвоката Зеленського С. В. було надано інформацію з якої вбачається, що у період з 13 січня 2016 року по 06 квітня 2017 року автомобіль  НYUNDAI І30 був зареєстрований за скаржником, інформація щодо накладення арешту та обмежень при проведенні реєстраційних операцій до ТСЦ № 6241 РСЦ МВС в Харківській області не надходила. Таким чином, на момент постановки та зняття з обліку жодних обмежень до транспортного засобу не застосовувалось, у зв`язку з чим, на думку скаржника, він являється добросовісним набувачем. 
 
Скаржник зазначає, що він має трьох неповнолітніх дітей, двоє з них є інвалідами дитинства та потребують додаткового догляду, у зв`язку з чим, він не міг своєчасно надати докази звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину.
 
На думку скаржника, витрати на правову допомогу та наявність завданої позивачу моральної шкоди є необґрунтованими та не містять документальних підтверджень.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
16 квітня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача з відповідними підтвердженнями про направлення його всім сторонам по справі.
 
З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. 
 
Позивач зазначає, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року встановлено факт неналежної процесуальної поведінки відповідачів та ухилення від отримання повісток. Крім того, станом на дату подання даного відзиву, вказана ухвала скаржником не оскаржувалась. 
 
Позивач зазначає, що в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу заборони на відчуження не було, разом з тим, з наявних в матеріалах справи витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що обтяження на транспортний засіб існувало і до укладення вказаного договору, про що, скаржник не міг не знати. 
 
Так, згідно п. 1.2. договору купівлі-продажу, продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, не перебуває у розшуку та заставі, не являється предметом спору. 
 
Разом з тим, у апеляційній скарзі скаржник зазначає про наявність рішення Галицького районного суду міста Львів від 05 листопада 2015 року щодо звернення стягнення на транспортний засіб, тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знали про те, що на дату виставлення транспортного засобу на продаж, вказаний автомобіль має заборону на відчуження, передбачали наслідки, але не надали вказану інформацію для потенційного покупця. 
 
Позивач зазначає, що скаржник посилаючись на те, що він є батьком трьох дітей, двоє з яких є інвалідами дитинства, не підтверджується доказами.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, з підстав викладених у ній.
 
Скаржник та позивач до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8044/2017/406015 укладеного 06 квітня 2017 року недійсним та стягнення коштів за ним, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність встановлених обставин дає достатні підстави вважати, що продавець та його довірена особа знали про те, що відчужуваний автомобіль є заставним майном та на нього звернуто стягнення за рішення суду, проте з метою укладення договору вони не лише приховали цей факт від покупця, а й надали підробні документи на право вчинення правочину.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача-2 на користь позивача 24 000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що вказані кошти були сплачені позивачем за ремонт транспортного засобу.
 
Колегія суддів в повній мірі погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 06 квітня 2017 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 8044/2017/406016 транспортного засобу, згідно умов якого, продавець зобов`язався передати у влучність покупцеві транспортний засіб марки HYUNDAI моделі І30, 2012 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 (т. І а.с. 05).
 
З витягу з кримінального провадження вбачається, що 20 квітня 2017 року до ЄРДР були внесено інформацію про те, що в період часу з 10 березня 2017 року по 10 квітня 2017 року невстановлена особа, використовуючи програму для несанкціонованого доступу до реєстрів від імені ОСОБА_10 вчинила зняття заборони на нерухоме майно (т. І а.с. 09).
 
Як вбачається із довіреності від 07 березня 2017 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , зокрема, користуватися, а також від його імені продавати, обмінювати належний йому автомобіль марки HYUNDAI моделі І30, 2012 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий універсал-В (т. І а.с. 10).
 
З Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що 15 жовтня 2012 року о 09:46:58 зареєстровано обтяження на автомобіль HYUNDAI І30, номер об`єкта НОМЕР_1 ; тип обтяження - застава. 06 квітня 2017 року 10:07:08 вищевказане обтяження було вилучено з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с 06, 07-08).
 
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року, зокрема, вилучено у ОСОБА_7 , або в інших осіб в яких може знаходитися транспортний засіб марки «HYUNDAI» моделі I30, 2012 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , який є предметом застави та передати публічному акціонерному товариству «Ідея Банк».
 
З метою виконання зобов`язання за кредитним договором № 910.15203 укладеним між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_12 в розмірі 366 269,05 грн., яка включає в себе: 120459.35 грн. основний борг; 38787,08 грн. прострочений борг; 65021,26 грн. прострочені проценти; 711,46 грн. строкові проценти; 134065,73 грн. пеня; 2956,47 грн. дебіторська заборгованість; 4267 інші штрафні санкції, звернуто стягнення на предмет застави транспортний засіб марки «HYUNDAI» моделі I30, 2012 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , що належить на праві власності ОСОБА_7 , шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» будь-якій третій особі покупцю від імені власника, з наданням публічному акціонерному товариства «Ідея Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (т. І а.с. 63-64).
 
06 березня 2018 року проведені електронні торги щодо реалізації транспортного засобу марки HYUNDAI моделі I30, номер шасі НОМЕР_5 , 2012 року, переможцем яких став ОСОБА_13 (т. І а.с. 10).
 
Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві звільнено з-під арешту транспортний засіб марки HYUNDAI моделі I30, номер шасі НОМЕР_5 , 2012 року випуску який реалізовано на прилюдних торгах (т. І а.с. 69).
 
13 січня 2016 року між ОСОБА_14 , яка діє від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № ТСЦ6341/2/99, предметом якого є автомобіль марки HYUNDAI моделі I30, 2012 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_7 (т. І а.с. 163).
 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
За приписом ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.
 
Як вбачається з приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
 
Так, з аналізу вищевказаної статті вбачається, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що згідно рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року автомобіль марки HYUNDAI моделі І30, номер кузова НОМЕР_1 , був предметом договору застави, укладеного 17 липня 2012 між ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_12 з метою забезпечення виконання останнім зобов`язань за кредитним договором.
 
Так, 15 жовтня 2012 року відомості про заставу транспортного засобу були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
 
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року автомобіль HYUNDAI моделі І30, номер кузова НОМЕР_1 було вилучено та звернено стягнення на нього шляхом продажу його ПАТ «Ідея Банк» будь-якій особі.
 
13 січня 2016 року між ОСОБА_14 , яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вищевказаного транспортного засобу. Таким чином, вказаний договір було укладено в той час,  коли вищевказаний автомобіль знаходився під заставою та існувало рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року про звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості. Разом з тим, у вказаному договорі не зазначено про те, що продавець зобов`язується повідомити покупця про відомості щодо наявності накладеного обтяження на майно, зокрема заставою, чи наявність судових спорів з приводу вказаного автомобіля.
 
Пізніше, а саме 06 квітня 2017 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3   та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 8044/2017/406016 транспортного засобу марки HYUNDAI моделі І30, 2012 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .  Згідно п. 1.2. вказаного договору, продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді.
 
Як вбачається з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 обтяження у вигляді застави рухомого майна було знято.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
            
Враховуючи вищенаведене, наявні підстави вважати, що під час укладення договору купівлі-продажу № 8044/2017/406015 транспортного засобу продавець знав про наявність обтяження у вигляді застави а також про наявність рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року про звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості, проте не повідомив про вказані обставини покупця, як це передбачено п. 1.2. вказаного договору, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання вищевказаного договору недійсним.  
 
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 320 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що згідно п. 3.1. договору купівлі-продажу № 8044/2017/406015 транспортного засобу, ціна транспортного засобу складає 201 673 грн. 
 
Так, враховуючи те, що колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання вищевказаного договору недійсним, а також  приписи ст.ст. 216, 320 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача-2 грошові кошти сплачені позивачем за недійсним правочином та витрачені позивачем на ремонт вказаного автомобіля. 
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача моральної шкоди суд першої інстанції виходив зі ступеню тяжкості вини відповідачів та глибини моральних страждань позивача.
 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Так, дослідивши зміст позовної заяви, а також докази наявні в матеріалах справи, виходячи з положення ч.1 ст. 89 ЦПК України, відповідно до якого, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до висновку, щодо наявності підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача моральної шкоди з 100 836 грн., до 3 000 грн. з кожного відповідача.
 
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Згідно ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
 За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
 Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
 Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
 У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
 Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Так, в матеріалах справи наявний договір № 04-06/2017 про надання правової допомоги від 30 червня 2017 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; додаткова угода до договору № 04-06/2017 про надання правової допомоги від 30 червня 2017 року укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 30 червня 2017 року; прибуткові касові ордери № 004/2017, 005/2017; акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 04-06/1017 від 30 червня 2017 року на підтвердження понесених позивачем витрат. 
 
Враховуючи наявність вищевказаних документів, а також те, що адвокат Якушова Н. Е. неодноразово приймала участь у судових засіданнях, подавала різного роду заяви, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підставі для стягнення з відповідача-2 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі.    
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що останній не вводив позивача в оману, оскільки станом на час укладення договору купівлі продажу № 8044/2017/406015 транспортного засобу, обтяження на нього було знято приватним нотаріусом Лосєвим В. В., виходячи з того, що як вбачається з витягу з кримінального провадження (т. І а.с. 09) листа ДП «НІС» від 05 жовтня 2017 року (т. І а.с. 65) та листа Міністерства юстиції України від 15 вересня 2017 року, вилучення запису про наявність обтяження було здійснено не приватним нотаріусом Лосєвим В. В., а не встановленою особою. Як вбачається з Витягу з Реєстру обтяжень на нерухоме майно (т. І а.с. 07-08), вказаний запис було вилучено у день укладення вищевказаного договору. Крім того, всупереч п. 1.2. вказаного договору, скаржник не повідомив позивачу про те, що автомобіль перебуває в заставі, крім того, наявне рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року яким звернуто стягнення на автомобіль (т. І а.с. 63-64). Таким чином, хоча на день укладення договору купівлі продажу № 8044/2017/406015 транспортного засобу запис про обтяження транспортного засобу заставою було вилучено з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що скаржник не знав про наявність такого обтяження та наявність рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 листопада 2015 року до укладення правочину.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до приписів ч. 13. ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити частково.
 
Заочне рішення  Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_2 100 836 гривень на відшкодування моральної шкоди - змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з 100 836 грн. до 3 000 грн. з кожного.
 
У іншій частині рішення суду - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Повне судове рішення складено 02 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           В. В. Саліхов 

                                                                                                              Н. В. Поліщук