ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1521/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №700/164/20 Категорія: 310020000  	Яценко Г. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       15 жовтня 2020 року  м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.  
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
третя особа – Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в 
Черкаській області 
особа, яка подала апеляційну скаргу – відповідач ОСОБА_2 ;
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Яценко Г.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Черкаській області про звільнення від заборгованості по аліментах,

в с т а н о в и л а :

У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Черкаській області та просив суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по виконавчому листу №2-69 від 29 січня 2009 року в сумі 21 859,76 грн.
Позивач вказував, що з 15 жовтня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 04 березня 2009 року шлюб розірвано.
Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з відповідачкою. Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 23 січня 2009 року з нього стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання сина в розмірі ј частини його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 грудня 2008 року і до повноліття дитини.
Зазначає, що аліменти стягувались за місцем його роботи по виконавчому листу регулярно. У 2016 році виникла переплата по аліментах в сумі 214,31 грн.; у 2017 році було нараховано аліментів 13 203,31 грн, сплачено 6 433,08 грн. і борг склав 6 770,23 грн.; у 2018 році нараховано аліментів 13 448,43 грн., сплачено 14 291,75 грн., переплата склала 843,33 грн.; за 2019 рік було нараховано аліменти 17 424,86 гривні, сплачено 4815,32 грн. і борг склав 12 609,54 грн.
Крім того, вказує, що з червня 2017 року син проживає з ним і знаходиться повністю на його утриманні. Відповідачка ніяким чином не бере участі у його матеріальному забезпеченні отримуючи аліменти. 
Зазначає, що на даний час судом розглядається справа за його позовом про визначення місця проживання дитини з ним та припинення стягнення аліментів.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 09 червня 2020 року позов задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментах на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно виконавчого листа від 29 січня 2009 року №2-69 в сумі 21 859,76 грн.
Рішення суду обґрунтовано тим, що постійне проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з батьком, позивачем у справі, та перебування його на утриманні позивача, свідчить про зміну обставин, що впливають на визначені розміри платежів, у зв`язку з чим суд знаходить підстави для звільнення позивача від сплати аліментів, стягуваних на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_4 . 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 червня 2020 року частково і ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 звільнити від сплати заборгованості про аліментах за період з 19 грудня 2019 року.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та взяв до уваги лише докази надані позивачем і залишив поза увагою докази, надані нею.
Зазначає, що піклуючись про майбутнє сина вона змушена була їхати на заробітки до іншої країни з графіком роботи – три через три місяці. За час її перебування за кордоном син ОСОБА_3 проживав з батьками відповідачки. Фактично їх син проживає з батьком з кінця грудня 2019 року, що підтверджується, зокрема, свідченнями самого сина на засіданні комісії Лисянської райдержадміністрації з питань захисту прав дитини 25 лютого 2020 року. Він сказав, що проживає з батьком з того часу, як поїхала мама. Відмітка у паспорті відповідачки свідчить, що вона перетнула кордон 19 грудня 2019 року.
Крім того, зазначає, що відповідно до акту №2 від 16 березня 2020 року, ОСОБА_5 у період з 16 квітня 2018 року по 12 липня 2018 року; з 15 вересня 2018 року по 22 грудня 2018 року; з 27 січня 2019 року по 21 квітня 2019 року; з 19 травня 2019 року по 26 серпня 2019 року та з 22 вересня 2019 року по грудень 2019 року постійно проживав за адресою своїх дідуся ОСОБА_6 та бабусі ОСОБА_7 та перебував на їх утриманні. 
Згідно довідки від 10 березня 2020 року №47, виданої Лисянською ЗОШ, дід ОСОБА_6 здійснював оплату за обіди учня 8-Б класу ОСОБА_4 в період з 01 вересня 2018 року по 01 березня 2020 року
Також актом №3 від 20 березня 2020 року засвідчено, що починаючи з 2014 року по квітень 2018 року, та в періоди з 13 липня 2018 року по 14 вересня 2018 року; з 23 грудня 2018 року по 26 січня 2019 року; з 22 квітня 2019 року по 18 травня 2019 року; з 27 серпня 2019 року по 21 вересня 2019 року ОСОБА_4 проживав зі своєю мамою ОСОБА_2 та її співмешканцем ОСОБА_8 .
Також згідно довідки Лисянської селищної ради №651 ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований за адресою бабусі та дідуся з 31 липня 2007 року по 26 грудня 2018 року, що виключає достовірність інформації позивача, що їхній син ОСОБА_3 проживав з ним з червня 2017 року.
02 вересня 2020 року ОСОБА_1 надіслав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що рішення суду законне, обґрунтоване та об`єктивне. Суд дав вірну оцінку зібраних доказів.
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення зазначеним вище вимогам не відповідає.
Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 23 січня 2009 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 17 грудня 2008 року до повноліття дитини (а.с.3).
Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 15 лютого 2020 року станом на 01 лютого 2020 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів складає 21 859,76 грн. (а.с.4).
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов життя неповнолітнього ОСОБА_4 від 17 лютого 2020 року, дитина проживає з батьком з червня 2017 року за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6).
Відповідно до довідки-характеристики, виданої Будищенською сільською радою №611 від 09 грудня 2019 року, ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується виключно з позитивної сторони, має спокійний та врівноважений характер. З ним проживає його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько постійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина. (а.с.7).
Аналогічного змісту довідка Будищенської сільської ради №60 від 13 лютого 2020 року (а.с.8).
Згідно з довідкою Будищенської сільської ради №61 від 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 з липня 2008 року, без реєстрації за місцем проживання. Разом з ним постійно проживає його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з червня 2017 року (а.с.9).
З витягу з протоколу №02 засідання комісії райдержадміністрації з питань захисту прав дитини, яке відбулося 25 лютого 2020 року, вбачається, що ОСОБА_4 проживає з батьком три місяці, з того часу як поїхала мама (відповідь ОСОБА_4 на питання про місце проживання та час проживання з батьком) (а.с.33, 47). 
Відповідно до акту №2 від 16 березня 2020 року, складеного депутатом Лисянської ОТГ, сусідом та дідом ОСОБА_4 , ОСОБА_4 у період з період з 16 квітня 2018 року по 12 липня 2018 року; з 15 вересня 2018 року по 22 грудня 2018 року; з 27 січня 2019 року по 21 квітня 2019 року; з 19 травня 2019 року по 26 серпня 2019 року та з 22 вересня 2019 року по грудень 2019 року постійно проживав за адресою своїх дідуся ОСОБА_6 та бабусі ОСОБА_7 та перебував на їх утриманні (а.с.43, 48).
Згідно довідки КЗ «Лисянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №2» від 10 березня 2020 року №47 учень 8-Б класу ОСОБА_4 харчувався в шкільній їдальні в період з 01 вересня 2018 року по 01 березня 2020 року, оплату за обіди здійснював ОСОБА_6 (а.а.35, 49).
Відповідно до акту №3 про проживання особи від 20 березня 2020 року, складеного депутатом Лисянської ОТГ та свідками, за адресою: АДРЕСА_2 починаючи з 2014 року і включно по квітень 2018 року, а потім в періоди з 13 липня 2018 року по 14 вересня 2018 року; з 23 грудня 2018 року по 26 січня 2019 року; з 22 квітня 2019 року по 18 травня 2019 року; з 27 серпня 2019 року по 21 вересня 2019 року ОСОБА_4 проживав зі своєю матір`ю ОСОБА_2 та її співмешканцем ОСОБА_8 (а.с.36, 50).
Згідно довідки Будищенської сільської ради №86 від 10 березня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 з липня 2008 року без реєстрації за місцем проживання. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2017 року по грудень 2019 року періодично під час свят і канікул іноді під час навчального періоду проживав з батьком, а з грудня 2019 року по даний час проживає з батьком ОСОБА_1 постійно (а.с.37, 51).
Відповідно до довідки Лисянської селищної ради №651 від 10 березня 2020 року ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 31 липня 2007 року по 26 грудня 2018 року. ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 31 липня 2007 року по 26 грудня 2018 року (а.с.38, 52).
Проаналізувавши зібрані матеріали у справі апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Частиною 2 статті 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом статті 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.
Згідно пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006р. за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 23 січня 2009 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 17 грудня 2008 року до повноліття дитини.
Відповідно до частини 2 статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що з червня 2017 року син ОСОБА_3 проживає з ним, знаходиться повністю на його утриманні і відповідачка ніяким чином не приймає участі у матеріальному забезпеченні сина. Як на підтверження своїх доводів посилається на довідку Будищенської сільської ради №61 від 13 лютого 2020 року (а.с.9).
Натомість, матеріали справи, крім іншого, містять довідку Будищенської сільської ради №86 від 10 березня 2020 року, яку надала до відзиву на позовну заяву відповідачка, про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 з липня 2008 року без реєстрації за місцем проживання. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2017 року по грудень 2019 року періодично під час свят і канікул іноді під час навчального періоду проживав з батьком, а з грудня 2019 року по даний час проживає з батьком ОСОБА_1 постійно (а.с.37, 51). Вказана довідка видана Будищенською сільською радою пізніше ніж та, на яку як на доказ посилається позивач.
ОСОБА_2 надала суду витяг з протоколу № 02 засідання комісії райдержадміністрації з питань захисту прав дитини, яке відбулося 25 лютого 2020 року, де на запитання ОСОБА_9 : «З якого часу він проживає з батьком?», ОСОБА_4 відповів, що проживає з батьком три місяці, з того часу як поїхала мама і акти №2 від 16 березня 2020 року та №3 від 20 березня 2020 року, які спростовують доводи позивача щодо часу постійного проживання з ним сина з червня 2017 року, та яким суд першої інстанції не надав належної оцінки.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.
На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами ОСОБА_1 посилався на те, що його син – ОСОБА_4 , починаючи з червня 2017 року, проживав разом із ним. При цьому позивачем суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього факту. Щодо інформації, викладеної в довідці Будищенської сільської ради від 13 лютого 2020 року відносно того, що син постійно проживає з ОСОБА_1 з червня 2017 року, то в довідці від 10 березня 2020 року, яка була видана пізніше вказано, що з 2017 року по грудень 2019 року ОСОБА_4 періодично під час свят та канікул іноді під час навчального процесу проживав з батьком , а з грудня 2019 року по даний час проживає постійно. 
За таких обставин не можна погодитись із висновками суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами у повному обсязі, оскільки такі висновки не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Виходячи з викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а саме звільнення його від сплати заборгованості за аліментами за грудень 2019 року в сумі 2 041,75 грн. згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 , виданого головним державним виконавцем Вдовиченко Н.М. (а.с.4).
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 червня 2020 року змінити в частині періоду звільнення від сплати заборгованості за аліментами та звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за грудень 2019 року в сумі 2 041,75 грн.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, часткове задоволення апеляційної скарг та застосовуючи взаємозалік, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати в розмірі 1051 грн. (1135,80 грн – 84,08 грн).
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 червня 2020 року скасувати, прийняти у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по виконавчому листу №2-69 від 29 січня 2009 року за грудень 2019 року в сумі 2 041,75 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1051 гривень.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України. 

Судді