Справа № 456/634/19                                Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/3704/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:32

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Сеньків Х.І.
з участю: ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладеного 03.08.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько – ОСОБА_4 , у зв`язку з чим державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори за його заявою заведено спадкову справу № 224/2017. Зазначає, що у січні 2019 року йому стало відомо, що 03 серпня 2015 року його батько уклав договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 зобов`язався передати у власність ОСОБА_2 житловий будинок разом з належними до нього господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,0901 га в межах згідно з планом, яка надана для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 4611200000605:012:007, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язується сплатити обумовлену грошову суму. У договорі зазначено, що продаж вчинено за 10000.00 грн., які продавець отримав від покупця до підписання договору, однак відповідно до звіту про оцінку майна, проведеного ФОП ОСОБА_5 17.07.2015 року, вартість будинку становить 292 318 грн., а відповідно до звіту про оцінку майна, проведеного КП «Львівське бюро експертів-оцінювачів» вартість земельної ділянки становить 314 359 грн. В оспорюваному договорі зазначено, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 на його прохання та за його дорученням, договір прочитано вголос та підписано ОСОБА_6 , посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори – Костур У.Т. за місцем його проживання по АДРЕСА_2 , яка не прочитала вголос договір дарування, чим порушила п.6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Звертає увагу, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно звертався за допомогою в Стрийську міську поліклініку та знаходився на диспансерному обліку у терапевта, невролога, окуліста, мав вади зору і внаслідок цього не міг прочитати документ, однак був письменним, міг самостійно, або при допомозі прикладення власноручного підпису, підписати договір. Зазначає, що ОСОБА_4 не уповноважував ОСОБА_6 діяти від його імені, не надавав останньому довіреності, а тому договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки підписано особою від імені продавця за відсутності повноважень на вчинення таких дій, у зв`язку з чим він є недійсним, передане майно за даним договором підлягає поверненню. Крім цього, оспорюваний договір укладено на вкрай невигідних умовах для продавця, до укладення спірного договору ОСОБА_4 уклав два спадкові договори 18.06.2014 року та 31.03.2015 року, за якими ОСОБА_7 , яка є дружиною ОСОБА_6 , зобов`язалася виконувати передбачені в них розпорядження ОСОБА_4 , здійснювати догляд та надавати необхідну допомогу до його смерті, похоронити його. Стверджує, що нотаріусом не з`ясовано, чи була встановлена опіка над ОСОБА_4 , не отримано довідку про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вважає, що волевиявлення ОСОБА_4 на вчинення оскаржуваного правочину не було вільним, не відповідало його волі, оскільки відсутній його власноручний підпис на договорі. З наведених підстав просив визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 03 серпня 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., зареєстрований в реєстрі № 2221. 
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. На думку апелянта судом неправильно застосовано норми матеріального права, неправильно встановлено обставини, які підлягають доказуванню. Зокрема, в мотивувальній частині рішення судом зазначено, що у випадку, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини не може підписати документ, то за її дорученням у її присутності та у присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, однак в той же час суд робить висновок, що в даному конкретному випадку окремої довіреності на підписання договору від імені особи, не вимагається. Судом не з`ясовано, в результаті якої хвороби, вади чи іншої причини ОСОБА_4 не міг підписати договір. Вважає безпідставним відхилення судом першої інстанції клопотання про витребування медичної картки ОСОБА_4 , що позбавило його можливості звернутися до експерта з метою проведення експертизи для отримання висновку щодо можливості ОСОБА_4 особисто підписати договір. Не погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо порушення нотаріусом п. 6 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Стверджує, що при укладенні оскаржуваного договору не були дотримані вимоги розумності та справедливості, оскільки вартість майна значно вища ніж ціна продажу, зазначена в договорі, що є підставою для визнання договору недійсним. Зазначає, що оскаржуваний договір не підписано учасником правочину, підписано особою, яка не мала на те письмових повноважень, а відтак волевиявлення учасника правочину не було вільним, не відповідало його волі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, давши оцінку наданим сторонами доказам, враховуючи умови договору купівлі–продажу, якими сторони врегулювали між собою порядок переходу права власності на об`єкт купівлі-продажу від продавця до покупця, після нотаріального посвідчення договору, якому передує остаточний розрахунок між ними за предмет договору, встановлення цим договором відповідальності відповідно до законодавства України, роз`яснення сторонам змісту, значення та правових наслідків вказаного правочину, відсутність претензій один до одного під час підписання договору, не надання позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження того, що оспорюваний договір був укладений з порушенням вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.08.2015, посвідченого державним нотаріусом Костур У.Т., зареєстрованим у реєстрі за № 2221.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину.Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Так, згідно із частиною першою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У статті 655 ЦК України вказано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормами цивільного законодавства встановлено, що істотними умовами договору купівлі - продажу вважаються умови про його предмет і ціну. Доки сторони не дійдуть згоди щодо цих двох умов, договір не може вважатись укладеним, незважаючи на погодження всіх можливих інших умов.
Так у відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.08.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу будинку та земельної ділянки, згідно якого продавець ОСОБА_4 зобов`язується передати у власність покупцю шляхом укладення договору купівлі–продажу житловий будинок разом з належними до нього господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0901 га. у межах згідно з планом, яка надана для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 4611200000:05:012:0007 і знаходиться на території АДРЕСА_1 , а покупець ОСОБА_2 зобов`язується прийняти такий і сплатити за нього обумовлену договором грошову суму.
Згідно з п.2.1 та п. 2.2. даного Договору продаж вчинено за 10000 грн., які продавець отримав від покупця до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором стверджує проведення зі сторони покупця розрахунку за придбаний по цьому договору об`єкт та відсутність до неї претензій фінансового характеру.
Також, у відповідності до п. 4.1 Договору вимоги законодавства щодо змісту, значення та правових наслідків правочину нотаріусом сторонам роз`яснено. Сторони підтвердили, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним.
Оспорюваний договір посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 03.08.2015 та зареєстрований у реєстрі за № 2221. 
В договорі зазначено, що посвідчення договору відбувалось у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 по місцю його проживання о 16:30 год. за адресою АДРЕСА_2 .
Посвідчуючи оспорюваний договір державний нотаріус зазначив, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 , за його дорученням у його присутності та у присутності нотаріуса текст договору було підписано ОСОБА_6 , особу ОСОБА_6 , який підписав договір встановлено, дієздатність перевірено. Особи сторін також встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_4 відчужуваних житлового будинку та земельної ділянки нотаріусом перевірено.
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.01.2017 підтверджується, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 15.08.2017 та від 21.09.2017, видані ОСОБА_1 державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., згідно з якими він успадкував грошові кошти, які зберігалися на рахунках в банках, свідчать про прийняття спадкоємцем ОСОБА_1 спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_4 . 
Як на правову підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним, позивач посилається на ч.2 ст. 207 ЦПК України, а саме, на відсутність власноручного підпису його батька ОСОБА_4 у договорі, що у відповідності ч. 3 ст. 203 ЦК України, свідчить про відсутність його вільного волевиявлення на вчинення оскаржуваного правочину. Окрім цього вказує, що при посвідчені вкзаного договору було порушено п. 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки його батько хоч і мав вади зору, однак міг особисто підписати вказаний договір.
Разом з тим, як вбачається з відповіді головного лікаря Стрийської ЦМЛ від 10.07.2017, причиною смерті ОСОБА_4 є наслідки мозкового інсульту не уточненого, церебральний атеросклероз, він знаходився на диспансерному обліку у терапевта, невролога, окуліста з приводу ішемічної хвороби серця, гіпертонічної хвороби, глаукоми обох очей, відшарування сітківки очей, оперований з приводу катаракти, глаукоми та відшарування сітківки в 2012 і 2013 р.р.
У відповідності до п. 5 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.
Пункт 6 Глави 9 згаданого Порядку… передбачає, що якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.
Згідно з п.6 Глави 3 Порядку… у разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.
Тобто, чинне на момент посвідчення оспорюваного договору законодавство не вимагало наявності окремої довіреності на підписання договору замість іншої особи, що спростовує доводи апелянта про те, що оспорюваний договір підписано ОСОБА_6 за відсутності письмового доручення ОСОБА_4 на підписання ОСОБА_6 замість нього оспорюваного договору купівлі–продажу.
Судом першої інстанції враховано і те, що у позовній заяві позивач не заперечував укладення його батьком ОСОБА_4 двох спадкових договорів, а саме від 18.06.2014 та 31.03.2015, які посвідчені державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстровані у реєстрі за № 2003 та № 796, згідно якого ОСОБА_7 зобов`язувалась доглядати його та надавати йому необхідну допомогу.
Врахувавши зазначені вище обставини, суд критично оцінив твердження позивача про те, що договір купівлі–продажу підписано ОСОБА_6 замість його батька ОСОБА_4 , який не надавав йому таких повноважень, а саме, довіреності на вчинення продажу будинку та земельної ділянки, у зв`язку з чим цей договір є недійсним.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 не уповноважував ОСОБА_6 на відчуження нерухомого майна, а саме, житлового будинку та земельної ділянки, про що свідчить відсутність письмового доручення на укладення договору купівлі – продажу від імені ОСОБА_4 , спростовуються тим, що оспорюваний договір вчинявся самим ОСОБА_4 , а не ОСОБА_6 від його імені, а для підписання оспорюваного договору ОСОБА_6 замість ОСОБА_4 чинне законодавство не вимагає наявності письмового доручення.
Колегія суддів зазначає, що оспорюваний договір купівлі – продажу укладався ОСОБА_4 , продавцем житлового будинку АДРЕСА_1 у договорі зазначений ОСОБА_4 , а ОСОБА_6 лише підписував цей договір замість ОСОБА_4 , що спростовує твердження апелянта про те, що продаж житлового будинку та земельної ділянки вчинено ОСОБА_8 за відсутності довіреності на відчуження нерухомого майна.
У відповідності до п. 1 Глави 3 та 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.
Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.
Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, посвідчений нотаріусом договір купівлі–продажу, суд першої інстанції вірно вважав надуманими твердження позивача про те, що нотаріус не перевірила дієздатність ОСОБА_4 , чи такий взагалі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, чи над ним встановлювалась опіка, такі твердження апелянта є його припущенням, сумніви щодо дієздатності ОСОБА_4 всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені апелянтом належними та допустимими доказами.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази тверджень позивача щодо дієздатності ОСОБА_4 , що могло бути перешкодою для укладення ним договору купівлі–продажу, такі не були надані і суду апеляційної інстанції, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що державний нотаріус при посвідченні оспорюваного договору купівлі–продажу не перевірив дієздатність ОСОБА_4 . 
Апелянт, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів на підтвердження сумнівів у дієздатності ОСОБА_4 при укладенні ним оспорюваного договору. 
Встановивши, що оспорюваний договір було прочитано вголос, зміст договору, права та обов`язки сторін, правові наслідки договору сторонам було роз`яснено, що випливає зі змісту самого договору, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про відсутність порушень п. 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. 
Оскільки у відповідності до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, і у відповідності до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання позивача й на те, що оспорюваний договір було укладено на вкрай невигідних умовах для продавця за 10 000 грн., у той час як згідно оцінки проведеної ФОП ОСОБА_9 17.07.2015 р. вартість будинку становить 292 318 грн., а вартість земельної ділянки проведеного КП «Львівське бюро експертів–оцінювачів» становить 314 359 грн.
Доводи апелянта про те, що батько, ОСОБА_4 , не отримував кошти за договором купівлі–продажу, оскільки він такі не успадкував, а батько у зв`язку з своєю хворобливістю не міг витрати ці кошти чи в інший спосіб розпорядитися ними, є голослівними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, є припущенням апелянта.
А відтак, встановивши фактичні обставини справи, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження порушення державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відсутність доказів недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Оскільки відповідно до положень п. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, враховуючи те, що суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову, то заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 04.09.2020 року, слід скасувати.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке є законним та обгрунтованим, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 15.10.2020 року. 

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.