Номер провадження: 22-ц/813/1472/20 
Номер справи місцевого суду: 522/5394/17
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.09.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Вороновій Є.Р.,

за участю: адвоката відповідача ОСББ «Портовий-12» - Щелакової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Портовий – 12» про неправомірне нарахування рахунків та за зустрічним позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Портовий – 12» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:
21 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСББ «Портовий – 12» про неправомірне нарахування рахунків. 
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
14 грудня 2016 року було проведено установчі збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач вказує, що при прийнятті рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах співвласників не визначено перелік та розмір витрат на управління будинком, тому не зрозуміло позивачу з яких підстав йому надсилають рахунки на сплату комунальних послуг.
До Приморського районного суду м. Одеси 20 червня 2017 року від ОСББ «Портовий-12» надійшла зустрічна позовна заява, яка була уточнена, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що 14 грудня 2016 року установчими зборами співвласників багатоквартирного будинку прийнято рішення про створення ОСББ про форму управління будинком та затверджено кошторис внесків на послуги з утримання житлового будинку та на послуги з опалення офісних приміщень. 23 грудня 2016 року ОСББ «Портовий-12» згідно Акту приймання-передачі житлового будинку прийняло на баланс житловий будинок АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 в період з 20 грудня 2016 року по грудень 2017 року не оплачує передбачені та нараховані платежі і збори, тому у нього перед ОСББ виникла заборгованість.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Заперечував проти задоволення вимог зустрічної позовної заяви.
Представник ОСББ «Портовий-12» підтримала зустрічні позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги та заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Позовній вимоги ОСББ «Портовий – 12» задоволено у повному обсязі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні його позовні вимоги в повному обсязі, та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, але про розгляд справи він сповіщався належним чином та завчасно, що підтверджено поштовим повідомленням про отримання ним судової повістки.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщеного скаржника.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши  матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
 Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), надалі – Закон № 1875-IV, житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд – власник  або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. виконавець – суб`єкт  господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник – суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово–комунальні  послуги; власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі – власник) – фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; внутрішньо будинкові системи – мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в       межах будинку, споруди.
Відповідно до статті 13 Закону № 1875-IV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо – та  електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Статтею 19 Закону № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
За змістом статей 20, 21 Закону № 1875-IV та пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів № 5 від 14 січня 2009 року), власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані  житлово-комунальні   послуги   у  строки, встановлені договором або законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону № 1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг,  при цьому такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі  статті 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
У частині 2 статті 23 Закону № 1875-IV зазначено, що власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю.
Згідно зі статтею 25 Закону № 1875-IV, управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від  споживачів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу за первісним позовом ОСОБА_1  на праві власності  належить квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційної довідкою №74506516 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1, а.с.  239-250).
14 грудня 2016 року були скликані установчі збори багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на яких були присутні 9 співвласників, з загальної кількості 11 чоловік, й було прийнято рішення створити Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Портовий-12», затвердити Статут ОСББ, кошторис внесків на послуги з утримання житлового будинку та на послуги з опалення офісних приміщень та інші, що підтверджується протоколом №1 установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 30-40).
Частиною 1 статті 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.
Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України від  29  листопада 2001  року № 2866-ІІІ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», надалі Закон  2866-ІІІ (тут і далі – у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; об`єднання співвласників багатоквартирного будинку – ОСББ).
Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання (частина четверта статті 4 Закону №2866-ІІІ).
За змістом статті 10 Закону №2866-ІІІ, органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори, до виключної компетенції яких, зокрема, належить затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення розмірів внесків і платежів членами об`єднання. За результатами розгляду питань, віднесених до компетенції загальних зборів, приймається рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників.
У разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання та проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна об`єднання або за його дорученням управитель має право звернутися до суду (частина шоста статті 13 Закону №2866-ІІІ).
Частиною першою статті 15 Закону №2866-ІІІ на співвласника покладено зобов`язання виконувати обов`язки, передбачені статутом об’єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі; виконувати передбачені статутними документами обов`язки перед об`єднанням.
За змістом статті 22 Закону №2866-ІІІ, для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг.
Питання самостійного забезпечення об`єднанням експлуатації та утримання багатоквартирного будинку та користування спільним майном у такому будинку регулюються Господарським кодексом України в частині господарчого забезпечення діяльності негосподарюючих суб`єктів.
Самостійне забезпечення об`єднанням утримання і експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у багатоквартирному будинку може здійснюватися безпосередньо співвласниками, а також шляхом залучення об`єднанням фізичних та юридичних осіб на підставі укладених договорів.
Для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання. За згодою правління окремі співвласники можуть у рахунок сплати таких внесків і платежів виконувати окремі роботи.
Встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 голосував проти всіх винесених на порядок денний питань, ОСОБА_2 голосував проти по всіх питаннях, крім першого щодо обрання голови та секретаря зборів, що вбачається з протоколу №1 та витягу до нього (т. 1, а.с. 41).
З протоколу №2 від 20 грудня 2016 року вбачається, що члени правління ОСББ «Портовий-12» вирішили прийняти будинок АДРЕСА_2 на баланс ОСББ (т. 1, а.с. 52-53), 23 грудня 2016 року згідно Акту приймання-передачі житлового будинку прийняло на баланс житловий будинок АДРЕСА_2 . будинок (т. 1, а.с. 72-74).
ОСББ «Портовий-12» на підставі рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДВС в Одеській області №1615534601166 від 22 грудня 2016 року, було включено до Реєстру неприбуткових установ та організацій, починаючи з якої визначається строк безперервної реєстрації неприбуткової організації (т. 1, а.с. 70).
Встановлено, що ОСББ «Портовий-12» створено у відповідності до чинного законодавства, оскільки за поставлені питання на порядку денному головували «за» більше половини загальної кількості усіх співвласників, а саме, майже по всіх питаннях 7 чоловік з 11 власників й будинок переданий на баланс ОСББ. 
Надання співвласникам ОСББ житлово-комунальних послуг, зокрема з утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, підтверджується матеріалами справи, зокрема копіями договорів, укладених між ОСББ «Портовий-12» та виконавцями комунальних послуг  (т. 1, а.с. 81-92, 147-149).
Обов`язок сплачувати за утримання будинку та житло-комунальні послуги закріплений і у пункту 2.7 Розділу V Статуту ОСББ «Портовий-12», згідно якого співвласник об`єднання зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі (т. 1, а.с. 54-67).
Таким чином, позивач за первісним позовом  ОСОБА_1 як співвласник багатоквартирного будинку мав сплачувати кошти за отриманні ним житлово-комунальні послуги, проте не виконував своїх обов`язків, тому у нього утворилася заборгованість за період з 20 грудня 2016 року по грудень 2017 року, яка згідно розрахунку ОСББ «Портовий-12» становить 45 000,82 грн..
ОСББ «Портовий-12» направляло позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 повідомлення про наявність у нього заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с. 111-112, 168), проте він відмовився від сплати послуг з утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено порушення його прав та нарахування плати за отримані послуги з порушенням чинного законодавства, в той час ОСОБА_1 як власник приміщення у будинку, в якому створено ОСББ, зобов`язаний здійснювати платежі та внески на управління, утримання і ремонт спільного майна незалежно від членства в об`єднанні, отримував послуги та в порушення закону не сплачував за отримані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яку він мав погасити.
Посилання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що створення ОСББ «Портовий-12» та встановлення тарифів на послуги з утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, є неправомірним, розрахунок заборгованості за спожиті послуги не доведений, договори між ОСББ та ним про надання вказаних послуг не укладались, тому відсутні підстави для нарахування та сплати за послуги, не приймаються до уваги за таких підстав.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції та ні в суді апеляційної інстанції позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави первісного позову й заперечення на зустрічний позов, а саме, те, що створення ОСББ «Портовий-12» та встановлення тарифів на послуги з утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, є неправомірним, розрахунок заборгованості за спожиті послуги не доведений, договори між ОСББ та ним про надання вказаних послуг не укладались, тому відсутні підстави для нарахування та сплати за послуги.
Так, згідно статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» №417-VІІІ від 14 травня 2015 року, що набрав чинності з 01 липня 2015 року, (надалі – Закон №417-VІІІ), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) – юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Процедура створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку закріплена статті 6 Закону №417-VІІІ, згідно якої об`єднання може бути створено лише власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (багатоквартирних будинках). Установчі збори об`єднання у новозбудованих багатоквартирних будинках можуть бути проведені після державної реєстрації права власності на більше половини квартир та нежитлових приміщень у такому будинку.
Для створення об`єднання скликаються установчі збори.
Скликання установчих зборів здійснюється ініціативною групою, яка складається не менш як з трьох власників квартир або нежилих приміщень.
Кожний співвласник (його представник) під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини загальної кількості усіх співвласників.
Державна реєстрація об`єднання (асоціації) проводиться у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. Об`єднання (асоціація) вважається утвореним з дня його державної реєстрації.
Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю, що ОСББ «Портовий-12» створено й передано багатоквартирний будинок на баланс ОСББ у відповідності до чинного законодавства. 
Відповідно до частини 2 статті 7 Закону №417-VІІІ, кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Співвласники зобов`язані виконувати рішення загальних зборів (пункт 5 частини 1 статті 7 Закону №417-VІІІ).
Згідно положень пункту 11 статті 10 Закону №417-VІІІ, рішення зборів співвласників є обов`язковими для всіх співвласників, включаючи тих, які набули право власності на квартиру чи нежитлове приміщення після прийняття рішення.
У аналогічній справі Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №522/2173/14 (провадження №61-21971св18) дійшов наступного правового висновку: «відповідно до наведених вимог чинного законодавства особа, яка є власником приміщення і, у свою чергу, співвласником будинку, в якому створено ОСББ, однак не є членом цього об`єднання, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження будинку, а об`єднання наділено правом у разі нездійснення цією особою таких дій звернутися до суду з позовом про стягнення нарахованих за цими витратами платежів. При цьому ні Законом про ОСББ, ні іншими законодавчими актами України не передбачено затвердження або погодження органами місцевого самоврядування розмірів внесків і платежів, визначених загальними зборами ОСББ, що спростовує доводи відповідачки у цій частині.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 916/2197/13 (№ 3-28гс15) та від  11  листопада 2015 року у справі № 3-945гс15 за позовом ОСББ щодо стягнення заборгованості з оплати фактично спожитих послуг».
Аналізуючи зазначені норми права, правової висновок Верховного Суду, з`ясовуючи обставини справи та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що відсутність договорів про надання житлово-комунальних послуг, які позивач за первісним позовом відмовляється укласти згідно із пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-IV не є підставою для звільнення від сплати за спожиті житлово-комунальні послуги.
Аналогічний правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 жовтня 2012 року №6-110цс12.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
Безпідставними є і доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що розрахунок заборгованості за спожиті послуги не відповідає дійсності та має бути перерахованим. 
Суд першої інстанції дослідив та дав оцінку розрахунку заборгованості за спожиті  позивачем за первісним позовом житлово-комунальні послуги за період з 20 грудня 2016 року по грудень 2017 року в розмірі 45 000,82 грн., наданим ОСББ «Портовий-12», й правильно виходив, що вказаний розрахунок заборгованості відповідає діючим тарифам на послуги. При цьому позивачем за первісним позовом належним чином не оспорений вказаний розрахунок заборгованості.
Твердження позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не було зупинене провадження у даній справі до  вирішення справи №522/5264/19 за його позовом до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСББ «Портовий-12» про визнання рішення про державну реєстрацію ОСББ недійсним та скасування його, не приймаються до уваги за таких підстав.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.
Пунктом 6 частини 1 статті 251 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Таким чином, зупинення провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 251 ЦПК України, може мати місце тоді, коли існує об`єктивна, тобто, та, яка існує фактично і незалежно від волевиявлення учасників справи та суду, неможливість здійснювати судовий розгляд справи до моменту вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного провадження.
Перевіряючи обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у даному випадку не існує об`єктивна, тобто, та, яка не залежить від волевиявлення учасників справи неможливість здійснювати судовий розгляд справи до моменту вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного провадження.  
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем за первісним позовом в судовому засіданні не доведено належним чином порушення його прав та інтересів відповідачем, ОСББ «Портовий-12», тому у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції  всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що  є законні підстави для відмови у задоволенні первісного позову, й навпаки є законні підстави для задоволення зустрічного позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору відповідач, ОСББ «Портовий-12» отримав  ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV (3477-15) від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід  (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову немає. 
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 05 жовтня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

                                                                                                                   А.І. Дрішлюк 

                                                                                                                   Р.Д. Громік