Ухвала
07 жовтня  2020 року
м. Київ
справа № 201/4255/16-ц
провадження № 61-9533св19
Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініс Сергій Анатолійович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди і закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 ,   третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініс С. А., про визнання шлюбного договору та договору про проживання неповнолітньої дитини і здійснення батьківських прав недійсними, 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініс С. А., про визнання шлюбного договору та договору про проживання неповнолітньої дитини і здійснення батьківських прав недійсними.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 22 червня 2016 року позовні вимоги задоволено.

 
Визнано недійсним шлюбний договір від 19 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано недійсним договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19 листопада 2015 року, укладений 
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду                                          м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року залишено без задоволення.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково.
Заочне рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 22 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Шлюбний договір, укладений 19 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч С. А., та зареєстрований № 950, визнано недійсним.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині визнання недійсним договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19 листопада 2015 року відмовлено.
09 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, у якій просить суд скасувати оскаржувані рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним шлюбного договору. При цьому посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініс Сергій Анатолійович про визнання шлюбного договору та договору про проживання неповнолітньої дитини і здійснення батьківських прав недійсними, призначити до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.
08 вересня 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла заява про затвердження мирової угоди, закриття провадження у справі  та мирова угода у цивільній справі № 201/4255/16-ц, (провадження                                 № 61-9533 св 19), відповідно до якої позивач відмовляється від своїх позовних вимог у повному обсязі та підтверджує чинність шлюбного договору від 19 листопада 2015 року та договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19 листопада 2015 року, укладених між позивачем та відповідачем в їх первісній редакції; позивач підтверджує, що зміст вищезазначених договорів не порушує її майнові і немайнові права та інтереси, засади моральності та справедливості, частки майна сторін, нажитого під час шлюбу, визначені у шлюбному договорі є рівними, під час підписання шлюбного договору                        від 19 листопада 2015 року та договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19 листопада 2015 року позивач усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, психологічний або фізичний тиск щодо неї з приводу укладення договорів був відсутній;  відповідач зобов`язується протягом десяти календарних днів після затвердження цієї мирової угоди судом, передати позивачу грошові кошти у сумі 20 000 доларів США у гривневому еквіваленті, за курсом НБУ, станом на момент проведення розрахунків, в рахунок компенсації моральних зусиль, які були спрямовані позивачем на формування спільного побуту під час перебування позивача та відповідача у шлюбних відносинах; позивач та відповідач заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права  будь-яких третіх осіб у тому числі і держави.
Вивчивши доводи заяви про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновків про відмову у затвердженні мирової угоди.
Відповідно до частини 1 статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору, за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 207 ЦПК України, суд постановлює ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд якщо:
1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними; або
2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Відтак, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними (пункт 1 частини 5 статті 207 ЦПК України).
Згідно з пунктом п`ятим частини першої, частиною другою                                 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Відповідно до статті 408 ЦПК України незалежно від того, за                   касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.
Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.
Відтак, процесуальні дії та правові підстави затвердження мирової угоди між сторонами у спорі та відмова позивача від позову є суто різними процесуальними діями, які мають різні процесуальні наслідки.
Крім того, умови мирової угоди не можуть суперечити нормам права.

 
При цьому мирова угода може бути укладена лише щодо предмету спору і не може містити відмову від здійснення процесуальних прав однієї сторони та збереження таких процесуальних прав (зокрема повторне звернення до суду) для іншої сторони  спору.
Розглянувши мирову угоду, Верховний Суд вважає, що умови мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушують норми процесуального законодавства щодо повторного зверенння до суду з тим самим позовом, містять відмову від здійснення процесуальних прав передбачених законом,  та стосуються я охоронювані законом інтересів дітей: доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , думка яких у стадії затвердження мирової угоди врахована не може бути.
Ураховуючи вищезазначене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у затвердженні мирової угоди.
Керуючись статтями 207, 208, 255, 256, 408 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди і закриття провадження у справі у справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 ,   третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініс С. А., про визнання шлюбного договору та договору про проживання неповнолітньої дитини і здійснення батьківських прав недійсними - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                         В. М. Сімоненко
 
Судді                                                                            А. А. Калараш
 
                                                                                                  І. В. Литвиненко
 
                                                                                     С. Ю. Мартєв
 
                                                                                     Є. В. Петров