Ухвала
Іменем України    
    
23 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 185/9486/17
провадження № 61-16358ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-банк», яка підписана представником Грицаєм Валерієм Олександровичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2017 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2008 року ПАТ «Сведбанк» (правонаступником якого за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25 травня 2012 року став ПАТ «Дельта Банк», а за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 15 червня 2012 року - ПАТ «Альфа-Банк») уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 0320/0708/45-027, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 28 800 доларів США, на строк до 18 липня 2023 року із сплатою 11,90% річних. 
 
З метою забезпечення виконання укладеного кредитного договору 18 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 0320/0708/45-027-Р-1. Також з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 0320/0708/45-027-Z-1, і предметом іпотеки визначене нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_1 , а саме квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 . Позичальник допустив порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим позичальнику (іпотекодавцю) та поручителю було направлено вимогу про усунення порушень, яка на час звернення з даним позовом залишена без задоволення.
 
АТ «Альфа-Банк» просив: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0320/0708/45-027 від 18 липня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна; виселити без надання іншого житла ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 з двокімнатної квартири АДРЕСА_3 .
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено. 
 
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0320/0708/45-027 від 18 липня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. Виселено без надання іншого житла ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , з двокімнатної квартири АДРЕСА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальнику надано кредит в розмірі, передбаченому кредитним договором, належне виконання якого було забезпечення договором іпотеки, а боржник, отримавши кошти, в порушення договору, виконував його неналежним чином, через що допустив заборгованість. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, з подальшим виселенням мешканців. Представник відповідача заявила про застосування позовної давності Відповідачі сплачували заборгованість по кредиту в період з 01 березня 2017 року по 28 лютого 2019 року та з 01 березня 2018 року по 30 квітня 2019 року. Це підтверджено звітом про здійснення відрахування та виплати, та копіями платіжних доручень. Вказане свідчить про те, що відповідачі вчиняли дії , якими було перервано позовну давність.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2015 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» задоволені частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 0320/0708/45-027 від 18 липня 2008 року, що утворилася станом на 19 вересня 2014 року, яка складається з: 475 395,43 грн - заборгованість за кредитом, 9 139,60 грн - за відсотками, 626,33 грн - пеня, а всього - 485 161,36 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року було встановлено, що 22 вересня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» направив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту. При цьому у пункті 9.2. кредитного договору сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її надсилання. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з моменту надсилання банком за адресою позичальника відповідної вимоги про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків та за умови її невиконання. Таким чином, у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі). Пред`явивши 22 вересня 2014 року боржнику (іпотекодавцю) і поручителю досудову вимогу про дострокове повернення всього боргу за кредитним договором та посилаючись на пункт 9.2 кредитного договору, вимагав достроково, протягом 30 днів із моменту надсилання вимоги, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання. 
 
Апеляційний суд вказав, що відповідач ОСОБА_1 13 травня 2019 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якому, крім іншого, зазначав про пропуск банком позовної даності та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності (т.1 а.с.204-207). Пропуск банком позовної давності є головним доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі - 23 жовтня 2014) протягом трьох років (до 23 жовтня 2017 року), проте до суду звернувся з позовом 26 листопада 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що позивачем не пропущено позовну давність, не застосувавши до спірних правовідносин наслідки пропуску цього строку.
 
04 листопада 2020 року АТ «Альфа-Банк» подало касаційну скаргу, яка підписана представником Грицаєм В. О., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові не указав мотиви відмови у виселенні, що є недопустимим. Заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою, а право користування спірною квартирою в малолітніх відповідачів виникло після укладення договору іпотеки. Тому у позивача є законне право вимагати примусового виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки в судовому порядку. 
 
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості позивач не мав права одночасно вимагати звернути стягнення на предмет іпотеки, як на тому наголошує Верховний Суд, а тому не міг розглядатись в результаті існування подібної справи. АТ «Альфа-Банк» зазначає, що позовна давність перервалась під час розгляду справи № 185/9680/14-ц і її перебіг розпочався спочатку після завершення указаної справи 06 жовтня 2015 року. Навіть, якщо не брати до уваги факт переривання позовної давності, існує поважна причина пропуску строку позовної давності у зв`язку із розглядом справи № 185/9680/14-ц, у рамках якої позивач все таки захистив своє право. Окрім цього, позивач зазначає, що судом залишено поза увагою те, яким чином застосовується позовна давність до вимог щодо примусового виселення. Про сплив позовної давності заявлено лише представником ОСОБА_1 . 
 
З посиланням на постанову Верховного Суду України від 28 березня 2017 року у справі № 800/527/16 банк зазначає, що у судовому рішенні суд зобов`язаний дати відповіді на всі доводи заперечень, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Також АТ «Альфа-Банк» зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц зроблено висновок про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є всі підстави для задоволення позовних вимог і у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску про які повідомив позивач. До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, про що міститься відповідне положення у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15-ц. Також у касаційній скарзі є посилання на висновки про те, що позов про виселення є негаторним позовом, про що указано в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Також у касаційній скарзі зазначено, що у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку, один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки до тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що 18 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач по справі ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0320/0708/45-027 на суму 28 800 доларів США. 26 лютого 2009 року укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №0320/0708/45-027 від 18 липня 2008 року, згідно якого  підпункт 3.1.1. було викладено у новій редакції щодо розміру ануїтетного платежу - 423,93 долара США. 02 грудня 2009 року укладено договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору № 0320/0708/45-027 від 18 липня 2008 року, згідно до його положень пункт 3.1.1. було викладено у новій редакції щодо розміру ануїтетного платежу 341.21 долар США, а також змінено строк дії кредитного договору.
 
Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 0320/0708/45-027-Z-1 від 18 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущиною О. І., зареєстрований за № 935. Предметом іпотеки визначено нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 . Вказаний предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. 02 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 0320/0708/45-027-Z-1 від 18 липня 2008 року, яким сторони погодили строк повернення кредиту до 18 липня 2023 року, визначили вартість предмету іпотеки у розмірі 131 941,64 грн. 
 
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі продажу прав вимоги за кредитним договором.
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою - АДРЕСА_1 . 17 жовтня 2017 року відповідачів попереджено про необхідність добровільного виселення. 
 
У пункті 11 іпотечного договору від 18 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , передбачено, що банк набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання ОСОБА_1 зобов`язання по поверненню кредиту, процентів та інших виплат пов`язаних з кредитним договором.
 
У жовтні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0320/0708/45-027. 
 
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2015 року у справі № 185/9680/14-ц в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року, у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 0320/0708/45-027 від 18 липня 2008 року, яка утворилася станом на 19 вересня 2014 року, що складається з: 475 395,43 грн - заборгованість за кредитом, 9 139,60 грн - за відсотками, 626,33 грн - пеня, а всього - 485 161,36 грн. Вказане рішення є чинним, відповідачами не виконано, заборгованість за кредитним договором не сплачена.
 
На виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року було видано виконавчий лист та за період з 01 березня 2017 року по 30 квітня 2019 року в рамках виконання з нарахованої ОСОБА_2 заробітної плати здійснювались утримання грошових коштів. Також ОСОБА_1 здійснював переказ грошових коштів на рахунок відділу державної виконавчої служби Павлоградського міського управління юстиції в рамках погашення боргу за виконавчим провадження № 52280103. 
 
У справі № 185/9680/14-ц встановлено, що 22 вересня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» направив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту.
 
У пункту 9.2. кредитного договору сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її надсилання.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 зроблено висновок, що «перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами».
 
Апеляційний суд встановив, що направивши позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту 22 вересня 2014 року, банк змінив строк виконання зобов`язання. У цій справі банк подав позов у листопаді 2017 року. Відповідач ОСОБА_1 (іпотекодавець) 13 травня 2019 року заявив про застосування позовної давності
 
За таких обставин, оскільки банком у вересні 2014 року змінено строк виконання основного зобов`язання і позивач, пред`явивши позов у листопаді 2017 року, пропустив позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено іпотекодавцем ОСОБА_1 , апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки щодо позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки сплинула позовна давність, а вимоги про виселення відповідачів є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Посилання у касаційній скарзі про те, що позовна давність переривалася, оскільки предметом позову про стягнення заборгованості була частина вимог, право на яку має позивач, колегія суддів відхиляє.
 
У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 зроблено висновок, що «перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) зроблено висновок, що «позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 183/183/16-ц (провадження № 61-21050св18) зроблено висновок, що «вимога про звернення стягнення на заставу «піддається» впливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо)».
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду України від 28 березня 2017 року у справі № 800/527/16 та Верховного Суду: від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц необґрунтовані, оскільки висновки в цих справах зроблені за інших фактичних обставин і не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-банк», яка підписана представником Грицаєм Валерієм Олександровичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков