ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/3397/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  Адміністрації Державної прикордонної служби України
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року (головуючий суддя Петренко О.С.)
у справі  № 340/3397/19
за позовом    ОСОБА_1 
до  Адміністрації Державної прикордонної служби України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Совєтський відділ державної виконавчої служби у м. Макіївці Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
про скасування заборони на виїзд, - 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України за участю третьої особи - Совєтський відділ державної виконавчої служби у м. Макіївці Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому, з урахуванням зміни позовних вимог (а.с.15), просила:
визнати протиправною відмову 15.12.2019 працівниками Державної прикордонної служби України на пункті перетину «Новотроїцький» в пересуванні через лінію розмежування в напрямку м. Макіївки;
зобов`язати відповідача провести належну перевірку наявності підстав для заборони перетину позивача на пункті «Новотроїцький» 15.12.2019 лінії розмежування та забезпечити дотримання працівниками відповідача вимог законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій працівників прикордонної служби, які виразились в забороні перетину через лінію розмежування в напрямку м. Макіївки - місця її постійного проживання.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 адміністративний позов задоволено частково.
Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України провести належну перевірку щодо наявності підстав для заборони перетину ОСОБА_1 (на пункті перетину «Новотроїцький» - 15.12.2019 лінії розмежування та, з урахуванням висновків суду, розглянути питання щодо   можливості перетину нею кордону в пункті перетину «Новотроїцький» в пересуванні через лінію розмежування в напрямку м. Макіївки. В задоволені решти позовних вимог  відмовлено.
Задовольняючи часткового позов, суд першої інстанції встановив, що під час здійснення прикордонного контролю посадовими особами дотримано алгоритм дій, передбачений Порядком № 535, позивачем не доведено, коли та в якій спосіб були вчинені дії працівниками державної прикордонної служби України (на пункті перетину «Новотроїцький») щодо заборони їй   перетину в напрямку с. Макіївки та в який спосіб це зафіксовано. Втім, суд зазначив, що позивач має законне право на повернення до свого місця проживання, у зв`язку з чим суд за фактично встановлених обставин та з урахуванням Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, дійшов висновку про необхідність   зобов`язання відповідача провести належну перевірку щодо наявності підстав для заборони перетину ОСОБА_1 на пункті перетину «Новотроїцький» - 15.12.2019 лінії розмежування та, з урахуванням висновків суду, розглянути питання щодо   можливості перетину нею кордону в пункті перетину «Новотроїцький» в пересуванні через лінію розмежування в напрямку м. Макіївки.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Відповідач зазначає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що є чинним рішення суду – ухвала Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 18.06.2010 у цивільній справі
№6-89/2010, якою позивача тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон, а на виконання даного рішення суду, інформація про позивача внесена ГЦОСІ Держприкордонслужби до бази даних Державної прикордонної служби України «Відомості про осіб, яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України». 
Також суд першої інстанції в порушення ст.49 КАС України не залучив до розгляду даної
справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору стягувана ПАТ «Альфа-
банк», оскільки рішення суду по даній справі може вплинути на їх права, свободи, інтереси або
обов`язати, так як обмеження у праві виїзду Позивачу встановлено судом саме через ухилення від
виконання рішення Новозаводського суду м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 
на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованості за кредитним договором.
Відповідач, окрім того, вказує, що судом першої інстанції невірно застосовано Закон, який поширюється на спірні правовідносини. Суд, встановивши, що 16.04.2014 заступником начальника відділу Войчук Н.І. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», не врахував, що, по-перше,  дана постанова на адресу відповідача не надходила, а також постанова, винесена на підставі пунктів п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999 № 606-ХІV) не була та не є підставою для вилучення інформації з бази даних, у відповідності до Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органі, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження, затвердженого
спільним Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2018 № 265/5/65 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.02.2018 за № 133/31585.
В додатково поданих письмових поясненнях відповідач звертає увагу апеляційного суду, що  відповідно до ст.6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є сукупністю органів, які є юридичними особами, наділені визначеним чітким колом прав та обов`язків і відповідають за їх виконання.
Ні позивач, ні її представник до Адміністрації Держприкордонслужби та Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в/ч НОМЕР_1 - не зверталися. Позивач зверталася до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України із заявою від 27.12.2019, на яку Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом від 13.01.2020 за №184/С-33 була надана інформація про перебування на виконанні судового рішення, також була надана копія даного рішення суду. 
Представники сторін, третьої особи в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання означені особи повідомлені судом належним чином.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з визначених вказаною правовою нормою повноважень суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції та доводів і вимог, викладених відповідачем в апеляційній скарзі, питання законності та обґрунтованості рішення суду в частині відмови в  задоволені позовних вимог не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції в межах цього апеляційного провадження. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.2 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Згідно з п.3 ч.5     ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль забезпечується шляхом створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в`їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних.
Під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених  Конституцією України, цим Законом,  Законом України  «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України (ст. 3 цього Закону).
Статтею 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» визначені обов`язки Державної прикордонної служби України.
На Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються, зокрема,: здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб, транспортних засобів, вантажів в разі наявності належно оформлених документів після проходження ними митного та за потреби інших видів контролю; запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил;
Згідно статті 20 цього Закону органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право, в тому числі: шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів або постановою державного виконавця не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки. 
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи,  позивач – громадянка України, постійно проживає та зареєстрована за адресою   АДРЕСА_1 .
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р м. Макіївка віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, відповідно до Указу Президента України від 07.02.2019 № 32/2019 – до переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях.
07.12.2019  в пункті перетину Гнутово позивач переїхала на підконтрольну територію України, де перебувала до 15.12.2019.
15.12.2019 позивач поверталась до місця постійного проживання – АДРЕСА_2 , втім, Донецьким прикордонним загоном Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в/ч НОМЕР_1 (пункт пропуску «Новотроїцький») позивача не було пропущено на виїзд на непідконтрольну територію України у зв`язку з перебуванням на виконанні рішення суду про тимчасове обмеження громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за кордон. 
З цього приводу позивач звернулась до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України із заявою від 27.12.2019 (вх.№С-33 від 02.01.2020), за результатами розгляду якої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом від 13.01.2020 №184/С-33 позивачу надана відповідь, в якій посилаючись на п.8 ст.19 та п.4 ст.20 Закону України «Про Державну прикордонну службу  України» повідомлено позивача, що на Держприкордонну службу покладаються завдання щодо запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством тимчасово обмежено у праві виїзду з України, та надано право не пропускати  через державний кордон осіб, яким за мотивованим письмовим рішенням суду тимчасово обмежено право виїзду з України.  
Відповідно  п. 5 Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження, затвердженого Наказами Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України 30.01.2018 №256/5/65 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02 лютого 2018 за №133/31585), інформація про особу, стосовно якої діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, вилучається з бази даних в разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі  пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»
Одночасно Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України зазначено, що станом на 10.01.2020 постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 6-1992, що виданий 27.11.2009 Новозаводським районним судом м. Чернігова, на адресу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання не надходила.
Заявниці вказано про альтернативний спосіб вирішення питання щодо зняття обмеження у праві виїзду з України, а саме: п.4 розділу IV наведеного вище Порядку визначено, що  інформацію про встановлення тимчасового  обмеження боржника – фізичної особи у праві виїзду з України уповноважений орган Держприкордонслужби України вилучає з бази даних на підставі отриманої засвідченої судом копії судового рішення про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду з України, що набрало законної сили та має відповідну відмітку про дату набрання законної сили.        
Матеріали справи свідчать, що  в органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України з 26.10.2010 на виконанні перебуває рішення суду - ухвала Совєтського районного
суду м. Макіївки Донецької області від 18.06.2010 у цивільній справі № 6-89/2010, якою суд за поданням державного виконавця Совєтського ВДВС Макіївського МУЮ, тимчасово обмежив громадянку України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за кордон до виконання рішення Новозаводського суду м. Чернігова про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 212320,48 грн. судових витрат по сплаті третейського збору в сумі 800,00 грн. пені за договором поруки у розмірі  55911.31 грн, а всього - 269031,79 грн. (виконавчий лист № 6-1992 від 27.11.2009).
22.10.2010 дана ухвала суду у встановленому законом порядку надійшла на виконання разом із супровідним листом Совєтського ВДВС Макіївського МУЮ ТУЮ у Донецькій області від 12.10.2010 на адресу Адміністрації Державної прикордонної служби України (вх. №522252/0/3). 
Листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01.11.2010 за № 0.254-17761/0/6-10, Совєтський ВДВС Макіївського МУЮ ТУЮ у Донецькій області повідомлено про прийняття ухвали Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 18.06.2010 у цивільній справі № 6-89/2010 до виконання. 
Відповідачем до суду надано копію листа Головного управління юстиції у Донецькій області за вих. №б/н від 12.10.2010, зі змісту якого вбачається, що ухвалою Совєтського районного суду м. Макіївки від 18.06.2010 встановлено тимчасові обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що   свідчить про наявність відомостей щодо позивача в базі прикордонного контролю «Гарт-1» (а.с. 31-32).
Одночасно судом першої інстанції встановлено, що виконавче провадження ВП №32857383 з примусового виконання виконавчого листа №6-1992, що виданий 27.11.2009 Новозаводським районним судом м.Чернігова, 16.04.2014 завершено, про що державним виконавцем прийнято  постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999  № 606-XIV.
За даними «Автоматизованої системи виконавчого провадження» відомості щодо боржника « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » та за виконавчим провадженням «ВП№32857383» відсутні.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст.2  Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»   громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
За визначенням в ст.3 цього Закону:
свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Відповідно до ст.12 вказаного Закону свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на тимчасово окупованих територіях.
При цьому свобода пересування обмежується щодо певного, визначених цією нормою, кола  осіб.
Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом (ч.3 ст.12 Закону).
Статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлений  порядок  перетинання громадянами України державного кордону України, а саме: перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у  статті 2  цього Закону.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України  встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами, відповідно до п. 13 яких під час здійснення прикордонного  контролю  уповноважені службові    особи    підрозділу    охорони    державного   кордону 
використовують  бази  даних  Держприкордонслужби  про  осіб,   які перетнули державний кордон,  вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби,  яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені 
та втрачені паспортні документи,  а також інші передбачені законом бази даних. 
За правилами п.15 Правил № 57 на підставі  рішення  уповноваженого  законом  державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду), прийнятого відповідно до статті  6 Закону  України  «Про  порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», уповноважена службова особа підрозділу охорони державного  кордону  відмовляє  громадянину  у  перетинанні державного кордону,  про що виносить  обґрунтоване  письмове  рішення  із  зазначенням  причин 
відмови, один примірник якого видається громадянинові. 
Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами  першою  та  шостою  цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (ч.3 ст.6 цього Закону).
Відповідно до ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом,  Законом України  «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.
Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.
Відповідно до ч.1 ст.5 цього Закону Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених  Конституцією  та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Статтею 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»   передбачено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.
Командувач об`єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров`ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в`їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози.
Порядок  в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2019 № 815 затвердив Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій.
Згідно наведеного Порядку  № 815 в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку (п.3 Порядку). 
В`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду громадянами України - за умови пред`явлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, тимчасового посвідчення громадянина України на підставі дозволу фізичній особі (п.6 Порядку № 815). 
Відповідно до п.21 Порядку № 815 під час здійснення окремих процедур прикордонного контролю в`їзду/виїзду в контрольних пунктах уповноважені службові особи органів охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби, інші передбачені законодавством бази даних та виконують рішення судів, доручення уповноважених державних органів, що надаються відповідно до  Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 р. № 280, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб з метою з`ясування наявності або відсутності підстав для відмови у в`їзді на тимчасово окуповані території та виїзді з них.
Відповідно до пп.1 п.22 Порядку № 815 уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють у пропуску осіб з таких підстав під час в`їзду на тимчасово окуповані території, зокрема: у базах даних Держприкордонслужби наявна інформація про заборону особі виїзду з України.
Виходячи з наведених правових норм в їх сукупності та суті спірних правовідносин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача законного права на повернення до свого місця проживання.
Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Вказана конституційна норма, а також ст.   2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на яку посилається суд першої інстанції, фактично відтворюють положення статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Свобода пересування».
Відповідно до означеної статті: кожен,  хто  законно  перебуває  на  території   будь-якої держави,  має  право  вільно  пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (п.1). 
На  здійснення  цих  прав не можуть бути встановлені жодні обмеження,  крім тих,  що передбачені законом і  є  необхідними  в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської 
безпеки,  для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для  захисту  здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (п.3). 
Права,  викладені  в  пункті  1,  також  можуть  у  певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві (п.4). 
Таким чином, обмеження свободи пересування є допустимим, проте виключно у визначених  законом  випадках та для забезпечення легітимної відповідної мети.
Відповідно до  ст. 64 Конституції України  конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених  Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, ані воєнний, ані надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.
Законодавчі підстави обмеження свободи пересування встановлені виключно у разі виїзду з України, тобто при перетині державного кордону України (ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»).
Тимчасово окупована територія України є невіддільною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України (стаття 1 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території»). Між тимчасово окупованою територією України і іншою частиною України не існує державного кордону.
Отже, за встановлених у справі обставин фактичне обмеження права позивача на свободу пересування не може вважатися законодавчо обґрунтованим та виправданим  суспільними інтересами. 
Наведені відповідачем в  апеляційній скарзі мотиви висновків суду першої інстанції з цього приводу не спростовують. 
Стосовно доводів  відповідача щодо обраного способу захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання  Адміністрацію Державної прикордонної служби України провести належну перевірку щодо наявності підстав для заборони перетину ОСОБА_1 на пункті перетину «Новотроїцький» - 15.12.2019 лінії розмежування та, з урахуванням висновків суду, розглянути питання щодо   можливості перетину нею кордону, апеляційний суд зазначає таке. 
Способи судового захисту визначені ч.1 ст.5 КАС України. 
Разом з тим відповідно до ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
В спірному випадку, як встановлено судом вище, позивач після відмови їй у виїзді на непідконтрольну територію України звернулась із заявою-запитом  до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо існування відносно позивача тимчасового обмеження на право виїзду за межі України з наданням підтверджуючих документів для подальшого звернення до суду. Також позивач звертала увагу, що за кордон не їде, а за паспортом громадянина України намагається повернутися  за місцем реєстрації та постійного проживання. 
На вказану заяву позивач отримала відповідь, не погодившись з якою, звернулась з цим позовом до суду.  
Виходячи з правового статусу та повноважень  Державної прикордонної служби України, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що  зобов`язання відповідача   вчинити певні, визначені судом, дії обумовлено необхідністю повного та належного захисту прав та інтересів позивача у спірних відносинах і відповідає характеру цих відносин.  
Відповідно до ст.2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» основними функціями Державної прикордонної служби України є, в тому числі, здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.
Статтею 19 цього Закону на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються, зокрема, виявлення причин та умов, що призводять до порушень законодавства про державний кордон України, вжиття в межах своєї компетенції заходів щодо їх усунення.
Згідно приписів ст.7 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, здійснює управління Державною прикордонною службою України, бере участь у розробленні та реалізації загальних принципів правового оформлення і забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.
Відповідно до Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України,  затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 533, Адміністрація Державної прикордонної служби України (Адміністрація Держприкордонслужби) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.
Пунктом 4 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України встановлено, що Адміністрація Держприкордонслужби відповідно до покладених на неї завдань, зокрема,  здійснює управління органами Держприкордонслужби; виявляє причини та умови, що призводять до порушень законодавства про державний кордон, вживає заходів для їх усунення; здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Держприкордонслужби, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 340/3397/ 19 залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у випадках та строки, встановлені ст.ст.328,329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко