КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи: 593/1303/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11278/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Баличева М.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В. 
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 27 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  – Немировської О.В. 
                  суддів – Чобіток А.О., Ящук Т.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом  Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1   про стягнення безпідставно набутого майна,  
за апеляційною скаргою  Військової частини НОМЕР_1 на рішення  Вишгородського районного суду Київської області   від  11 червня   2020 року, 
 
встановив:
у серпні 2018 р. позивач  звернувся до Бережанського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача безпідставно набуте майно в сумі 21 636 грн., що є грошовим забезпеченням за період, коли він не виконував покладених на нього обов`язків військової служби.
Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2018 року справу було передано за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області  від  11 червня  2020  року в задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення судом обставин, які мають значення для справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга   підлягає  частковому задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач з 06.08.2014 був призваний до Збройних Сил України по мобілізації. 11.06.2015 ОСОБА_1 самовільно залишив військову службу. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 13.08.2015 була зупинена виплата грошового забезпечення. За період невиконання обов`язків військової служби  ОСОБА_1 було безпідставно отримано грошове забезпечення в сумі 21 636 грн., які позивач просив стягнути з нього.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області  від  11 червня  2020  року в задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зазначені кошти отримав на відповідній правовій підставі, оскільки в період з 22.10.2014 по 19.11.2014 перебував на обстеженні та лікуванні у госпіталі, після чого був направлений для подальшого лікування. Крім того, суд вважав, що  позивачем не надано доказів перерахування грошового забезпечення та отримання його відповідачем. 
Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та зроблений з порушенням норм процесуального права. 
Як видно з матеріалів справи, відповідач був призваний на військову службу до Збройних Сил України по мобілізації та з 06.09.2014 був зарахований до списків особового складу  Військової частини  польова пошта НОМЕР_2 на підставі наказу командира військової частини №83 від 06.09.2014. З 22.10.2014 по 19.11.2014 ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Військо-медичному центрі Північного регіону (військова частина НОМЕР_3 ). Згідно наданого відповідачем Перевідного епікризу постановою ВЛК він був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Управлінням соціального захисту населення Вишгородської районної адміністрації Київської області  30.03.2017,  відповідачу з  21.01.2015  було призначено державну соціальну допомогу, як інваліду 2 групи, який не має права на пенсію.
 В чч. 1 та 2  статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу» закріплено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям регулюється  Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (далі – Інструкції).
Позивач в позовній заяві посилався на положення п. 34.4  Інструкції, де зазначено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Однак, відповідач не залишав самовільно військову частину, а був направлений на лікування до Військово-медичного клінічного центру, де проходив лікування з 23.10.2014 по 19.11.2014, після чого був направлений для подальшого лікування та був постановою ВЛК визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. 
В Розділі Х Інструкції закріплено Правила виплати грошового забезпечення військовослужбовцям за час хвороби. 
Відповідно до п. 17 ч. 1  статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. В ч. 1 статті 19 КАС України закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України,  якими охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди  відбувається після її звільнення з державної служби.
Вказаний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 636/93/14-ц) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року  (справа № 608/53/17).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.  
Відповідно до ч. 2  статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів  апеляційної скарги.
Положеннями ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Таким чином, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а тому рішення слід скасувати та закрити провадження по справі.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 377, 382   ЦПК України, суд

постановив: 
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 червня 2020 року скасувати.
Провадження по справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого майна закрити.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду, та про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів. 
Головуючий                                                   
 
Судді