ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 грудня 2020 року           справа №200/8520/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Кобець О.А., за участі представника відповідача Шурхна К.А., розглянувши у відкритому  судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Концерн Стирол» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року (повне судове рішення складено 20 жовтня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/8520/20-а (суддя в І інстанції Кочанова П.В.) за позовом Приватного акціонерного товариства «Концерн Стирол» до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення основної винагороди,

                                                          УСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Концерн Стирол» (далі – ПрАТ «Концерн Стирол») звернулось до суду з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича (далі – Приватний виконавець), в якому просило суд визнати незаконною та скасувати постанову Приватного виконавця ВП № 62819423 від 13.08.2020 про стягнення з ПрАТ «Концерн Стирол» основної винагороди у розмірі 5 919 119,61 грн., винесеної в межах виконавчого провадження № 62819423 із примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 25.12.2015 у справі № 905/64/15.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 вересня 2020 року на його адресу надійшла постанова Приватного виконавця від 13 серпня 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №62819423 з примусового виконання наказу № 905/64/15 від 25.12.2015, виданого Господарським судом Донецької області про стягнення з ПрАТ «Концерн Стирол» на користь дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» грошових коштів, з яких: 3% річних у розмірі 49 963 258,94 грн., суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів - 9 159 117,21 грн., а також судового збору в сумі 68 820,00 грн.
Також разом із постановою про відкриття  виконавчого провадження № 62819423 Приватним виконавцем було направлено на адресу позивача постанову ВП 62819423 від 13.08.2020 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 5 919 119,61 грн. в межах вказаного виконавчого провадження.
Так, позивач відзначив, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному розмірі до фактично стягнутої суми. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19. Тому винесення постанови про стягнення основної винагороди без вчинення заходів примусового виконання рішення та повного або часткового виконання рішення є передчасним. 
При цьому,  позивач зазначив, що пунктом 4 резолютивної частини оскаржуваної постанови визначено, що «Постанова про стягнення з боржника основної винагороди є виконавчим документом та підлягає пред`явленню до примусового виконання в строк та у порядок, встановлений законом», що в свою чергу безпосередньо вказує на передчасне стягнення з ПрАТ «Концерн Стирол» основної винагороди приватного виконавця у розмірі 5 919 119,61 грн. без вчинення заходів примусового виконання рішення та повного або часткового виконання рішення, як це визначено вимогами ч.4 ст.31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон № 1403-VIII) та п.19 Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 (далі – Постанова № 643).
Тобто, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
Крім того, в порушення вимог законодавства постанова не містить визначення порядку стягнення основної винагороди приватного виконавця.
За наведених підстав позивач вважав, що у Приватного виконавця були відсутні підстави для стягнення основної винагороди приватного виконавця, яка визначена в оскаржуваній постанові, у зв`язку з чим така постанова підлягає визнанню незаконною та скасуванню.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що для стягнення основної винагороди необхідна наявність двох умов, а саме здійснення приватним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, і фактичне стягнення заборгованості.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної  скарги. Представник позивача до апеляційного суду не прибув, про дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, на виконанні Приватного виконавця перебуває наказ № 905/64/15 від 25.12.2015, виданий Господарським судом Донецької області, яким стягнуто з ПрАТ «Концерн Стирол» на користь дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 3% річних у розмірі 49 963 258,94 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів – 9 159 117,21 грн., а також судовий збір в сумі 68 820 грн.
Так, 13 серпня 2020 року відповідачем на підставі вказаного наказу в межах виконавчого провадження ВП № 62819423 винесено:
- постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №6 2819423 про стягнення з ПрАТ «Концерн Стирол» (код ЄДРПОУ 05761614) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (код ЄДРПОУ 31301827) 3% річних у розмірі 49 963 258,94 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів – 9 159 117,21 грн., а також судовий збір в сумі 68 820 грн.;
- постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 5 919 119,61 грн. (в розмірі 10 відсотків стягнутої суми);
- постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300,00 грн.
Вказані постанови надсилалися відповідачем на поштову адресу позивача та отримані останнім 02 вересня 2020 року.
Не погоджуючись із постановою про стягнення з ПрАТ «КОНЦЕРН СТИРОЛ» основної винагороди від 13.08.2020, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд дійшов висновку, що оскільки на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у приватного виконавця були відсутні, тому приватним виконавцем правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження визначено суму основної винагороди приватного виконавця, яка підлягає стягненню за умови примусового виконання виконавчого документу.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками та, вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, виходить з такого.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Приписами статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.   Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому    статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною четвертою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною першою статті 42 Закону № 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.42 Закону № 1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон № 1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону № 1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону № 1403-VIII).
Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).
Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Аналізуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII, питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі.
Крім того, пунктом 19 Порядку № 643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 260/801/19 і апеляційний суд не знаходить підстав для відступу від неї під час розгляду цієї справи.
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум.
За таких обставин, колегія суддів вбачає підстави для задоволення позову, оскільки, враховуючи положення статті 31 Закону № 1403-VIII та пункт 19 Порядку № 643, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 640/13697/19, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Вказана постанова Верховного Суду є останньою, що винесена Верховним Судом у подібних правовідносинах, а тому постанова Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а, на яку посилається відповідач, застосуванню не підлягає.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної  інстанції  вважає, що постанова Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова І.М. ВП № 62819423 від 13.08.2020 про стягнення з ПрАТ «Концерн Стирол» основної винагороди у розмірі 5 919 119,61 грн., винесеної в межах виконавчого провадження № 62819423 із примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 25.12.2015 у справі № 905/64/15 винесена безпідставно, тому така підлягає скасуванню.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного,  суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального та процесуального права, що, відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для задоволення апеляційної скарги.
Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
За положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За матеріалами справи при зверненні до суду першої інстанції та апеляційної інстанції позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 52 550,00 грн. (2102,00+18 918,00+31 530,00) (а.с.6, 35, 210).
Оскільки апеляційну скаргу позивача задоволено та  скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене на його користь, то понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору мають бути присуджені на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Концерн Стирол» –задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 200/8520/20-а – скасувати.
Прийняти нову постанову.
Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича ВП № 62819423 від 13.08.2020 про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Концерн Стирол» основної винагороди у розмірі 5 919 119,61 грн., винесеної в межах виконавчого провадження № 62819423 із примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 25.12.2015 у справі № 905/64/15.
Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича  (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження: вул. Велика Житомирська, 25/2, офіс 2, м. Київ, 01001) на користь Приватного акціонерного товариства «Концерн Стирол» (ЄДРПОУ 05761614, юридична адреса: 84610, Донецька обл., м. Горлівка, вул. Горлівської дивізії, 10) судові витрати у розмірі 52 550,00 грн. (п`ятдесяти двох тисяч п`ятсот п`ятдесяти гривень).
Повне судове рішення – 10 грудня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін
                                                                                                                                                                                                                                                Т. Г. Гаврищук