ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 522/17869/17
адміністративне провадження № К/9901/64393/18, № К/9901/64760/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,  

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 522/17869/17 
за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» про скасування рішення, провадження в якій відкрито
за касаційними скаргами Виконавчого комітету Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року (колегія суддів: головуючий суддя Домусчі С.Д., судді Коваль М.П., Кравець О.О.),  

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К», у якому просила:
1.1.          скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №407 від 24 грудня 2015 року про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, для ТОВ «Флагман-К».
1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власницею квартири АДРЕСА_1 . Відповідачем прийнято рішення №407 про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 для ТОВ «Флагман-К». На думку позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» взагалі не мало право надавати виконавчому комітету Одеської міської ради на затвердження тарифи на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій.   Таке рішення відповідача вважає неправомірним та таким, що суперечить законодавству, а визначені тарифи вважає економічно необґрунтованими.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.          Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2017 року позов задоволено.
2.1.          Скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 407 від 24 грудня 2015 року про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 для Товариства з обмеженою відповідальністю «Флагман-К».
2.2.          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відсутності рішення загальних зборів власників квартир про затвердження тарифів на послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, які встановлені рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 24 грудня 2015 року №407.
2.3.          Також суд першої інстанції врахував встановлені обставини під час розгляду справи щодо відсутності внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання і теплопостачання, оскільки проектом цього будинку передбачена автономна система опалення та гарячого водопостачання, кожна квартира обладнана двохконтурним газовим котлом виробництва фірми Меззтап (Німеччина), за допомогою якого в кожній квартирі і здійснюється опалення та гаряче водопостачання.
2.4.          Крім цього, згідно з пунктом 4 Додатку до спірного рішення відповідача затверджено тариф на технічне обслуговування таких внутрішньобудинкових систем: гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання, зливної каналізації у розмірі за 1 кв. м. 0,116 грн. До переліку тарифів також включено «поливання газонів, клумб, дворів», проте з наданих до позову фотографій та пояснень позивача суд першої інстанції встановив відсутність клумб та газонів на спірній прибудинковій території, а відповідач не довів обґрунтованість включення вказаної послуги до загального переліку послуг, з яких сформований загальний тариф.
2.5.          Також суд першої інстанції врахував незгоду позивача із тарифом, встановленим відповідачем на оплату ліфта, оскільки останній вважає, що вказаний тариф є значно перевищеним, необґрунтованим, а директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Флагман» чинить перешкоди їй у користуванні цим ліфтом.
2.6.          Враховуючи зазначені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що виконавчий комітет Одеської міської ради перед прийняттям спірного рішення не перевірив належним чином чи надаються взагалі такі послуги, за які встановлений відповідний тариф
3.          Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
3.1.          Визнано нечинним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №407 від 24 грудня 2015 року про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , для Товариства з обмеженою відповідальністю «Флагман-К».
3.2.          Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що виконавець житлово-комунальних послуг перед затвердженням тарифів безпідставно не звертався до відповідача з пропозицією провести громадські слухання відповідно до правил, встановлених Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529, Статутом територіальної громади міста Одеси, а саме: не проведено громадські слухання щодо встановлення тарифів. 
3.3.          Крім цього, суд апеляційної інстанції визнав деякі тарифи, встановлені цим рішенням, необгрунтованими.
3.4.          Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірне рішення відповідача є регуляторним актом, тому останній мав обов`язок оприлюднити його проект, однак докази виконання вказаного обов`язку суду не надані.
ІІІ. Касаційне оскарження
4.          Не погоджуючись з таким рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач та третя особа звернулися з касаційними скаргами, у яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просять скасувати це судове рішення в частині задоволення позовних вимог та залишити позов без розгляду.
4.1.          В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач зазначив, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував, що суд першої інстанції не постановляв ухвалу про визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, що свідчить про те, що зазначене питання, на стадії відкриття провадження у справі судом першої інстанції не вивчалось.
4.2.          Також зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» дотриманий порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів відповідно до вимог чинного законодавства, але суди не дослідили наведені обставини, не надали їм оцінки та не виклали мотивів неврахування цих обставин, що призвело до помилкового скасування законного та обґрунтованого рішення виконавчого комітету Одеської міської ради без наявних для цього правових підстав.
4.3.          Виконавчий комітет Одеської міської ради звертає увагу на те, що висновки суду не ґрунтуються на матеріалах адміністративної справи, а зазначені норми законодавства у судовому рішенні не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки втратили чинність.
4.4.          Вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув та вирішив справу за підставами, що не були заявлені у суді першої інстанції та не були покладені в обгрунтування позовної заяви, а тому не мав підстав визнавати спірне рішення нечинним, оскільки позивач просила визнати таке рішення протиправним.
4.5.          Наголошує, що суд апеляційної інстанції, зазначивши у судовому рішенні, що спірне рішення відповідача в тому числі стосується всіх жителів багатоквартирного будинку, а також впливає на їх майнові права та інтереси, фактично прийняв рішення про права, інтереси та обов`язки цих осіб, які не були залучені до участі у справі, що є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий судовий розгляд.
4.6.          Також відповідач зазначив, що цей позов подано до суду з пропуском встановленого законом строку звернення. 
4.7.          Відповідач звернув увагу, що незадоволення позивача якістю надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території чи взагалі ненадання таких послуг не є підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким затверджено тарифи на відповідні послуги.
5.          В обґрунтування доводів касаційної скарги третя особа вказує, що суд належним чином не дослідив всі обставини, що мають значення для вирішення справи, та не звернув увагу на те, що строк звернення до суду з цим позовом сплинув 25 червня 2016 року, оскільки всі мешканці будинку були поінформовані про звернення до виконавчого комітету Одеської міської ради з проханням затвердити тарифи, оголошення про це було опубліковане у газеті «Одеський вісник» та розмішене на офіційному сайті Одеської міської ради, що виключає можливість поновлення пропущеного шестимісячного строку на звернення до суду. Вказує, що оскаржене рішення є загальновідомим та доведене до всіх мешканців у встановлений законом спосіб.
5.1.          Також зазначає, що доводи позивача про необґрунтованість тарифів не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, у позивача була можливість прийняти участь у громадських слуханнях з цього питання.
5.2.          Звертає увагу на те, що позивач у розумінні статей 60, 70 Кодексу адміністративного судочинства України не навів належних доказів того, що оскаржене рішення безпосередньо порушує її права, свободи чи інтереси. Жодного доказу про застосування до позивача вимог оскарженого рішення матеріали справи не містять, оскільки позивач не сплачує за надані житлово-комунальні послуги з травня 2013 року, що підтверджено листом від 30 серпня 2017 року та картками-рахунками на ім`я позивача.
5.3.          Крім цього, зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що опалення та гаряче водопостачання у будинку здійснюється за допомогою двохконтурних газових котлів, а також про відсутність газонів та клумб на прибудинковій території, оскільки такі твердження позивача не підтверджені належними доказами.
6.          Позивач подала відзиви на ці касаційні скарги, за змістом яких висловила незгоду з викладеними в скаргах доводами та повідомила свою думку про правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення її позову частково, просила судове рішення залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.
IV. Установлені судами фактичні обставини справи
7.          Відповідно до договору на обслуговування та ремонт будинку та прибудинкової території від 01 вересня 2009 року, Товариство з обмеженою відповідальністю  «Флагман-К» надає послуги з утримання та обслуговування вказаного житлового будинку.
8.          18 жовтня 2010 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
9.          Листом від 09 вересня 2015 року №49 Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» звернулось до Департаменту економічного розвитку Одеської міської ради з проханням визначити та затвердити нові тарифи для обслуговування будинку та прибудинкової території.
10.          24 грудня 2015 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення №407 про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 для Товариства з обмеженою відповідальністю «Флагман-К».
11.          Згідно з додатком до вказаного рішення в структуру тарифів входять наступні послуги: прибирання сходових кліток, прибирання прибудинкової території, обслуговування димовентиляційних каналів, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем: гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання, зливної каналізації, поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньо будинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання та зливної каналізації і технічних пристроїв будинку та елементів зовнішнього упорядження, розміщених на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території (зокрема, спортивних, дитячих та інших майданчиках); технічне обслуговування ліфтів; поливання газонів, клумб, дворів; освітлення місць загального користування та підвалів, підкачування води; енергопостачання ліфтів; дератизація; дезінфекція; обслуговування димовентиляційних каналів тощо.
12.          Позивач, вважаючи, що вказаним рішенням порушено її права та охоронювані законом інтереси, звернулася з цим позовом до суду. 
V. Позиція Верховного Суду
13.          Перевіривши доводи касаційних скарг, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
14.          Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
15.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв?язку з прийняттям відповідачем рішення №407 від 24 грудня 2015 року, яким встановлено тарифи з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, для Товариства з обмеженою відповідальністю «Флагман-К».
16.          Переглядаючи судове рішення суду апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цим судом норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого.
17.          Перед усім Верховний Суд наголошує про помилковість доводів скаржників про те, що спірне рішення відповідача не стосується прав, обов?язків та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки остання з 2013 року не сплачує вартість отриманих нею комунальних послуг.
18.          В площині означених обгрунтувань Верховний Суд враховує, що суди попередніх інстанцій встановили, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Отже, ця обставина підтверджує факт розповсюдження дії оспорюваного рішення відповідача на права та обов?язки позивача.
19.          Аналогічна правова позиція щодо цього висловлена Верховним Судом у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 522/24316/14-а. 
20.          Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що виконавець житлово-комунальних послуг перед затвердженням тарифів безпідставно не звертався до відповідача з пропозицією провести громадські слухання відповідно до правил, встановлених Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529, Статутом територіальної громади міста Одеси, а саме: не проведено громадські слухання щодо встановлення тарифів. Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірне рішення відповідача є регуляторним актом, тому останній мав обов`язок оприлюднити його проект, однак докази виконання вказаного обов`язку відповідачем суду не надані.
21.          Верховний Суд не погоджується із наведеними висновками суду апеляційної інстанції, а також вважає помилковими висновки суду першої інстанції по суті вирішення справи, оскільки висновки цих судів ґрунтуються на неправильному застосуванні судами норм матеріального права.
22.          Верховний Суд наголошує, що тарифи на житлово-комунальні послуги в Україні формуються та встановлюються на підставі вимог чинного законодавства України, які регулюють спірні правовідносини.
23.          Водночас, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, необґрунтовано вказав про необхідність застосування при вирішенні цього спору Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529.
24.          При цьому суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином період чинності вказаного нормативно-правового акту та залишив поза увагою ту обставину, що цей Порядок втратив чинність у 2011 році та не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між учасниками цієї справи у 2015 році.
25.          За цих обставин Верховний Суд зазначає про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про наявність у відповідача обов?язку проведення громадських слухань щодо встановлення спірних тарифів в порядку, визначеному Статутом територіальної громади міста Одеси.
26.          Отже, доводи касаційних скарг в цій частині є обґрунтованими та такими, що приймаються Судом.
27.          Крім цього, Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з вимогами статті 3 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, дія цього Закону не поширюється на здійснення регуляторної діяльності, пов?язаної з прийняттям актів, якими встановлюються ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги.
28.          Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд наголошує, що рішення органу місцевого самоврядування про встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги (у тому числі, шляхом коригування тарифів) не є регуляторним актом.
29.          За цих обставин Верховний Суд резюмує, що протилежний висновок суду апеляційної інстанції є помилковим та не ґрунтується на правилах чинного законодавства України.
30.          Аналогічний висновок щодо вказаного правового регулювання висловлено Верховним Судом у постановах від 05 березня 2020 року у справі № 128/3878/15-а та від 30 квітня 2020 року у справі №200/3842/19-а.
31.          Водночас, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про безпідставне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» з підстав, що зазначені цим судом у оскаржуваному судовому рішенні.
32.          Поряд з цим, Верховний Суд наголошує, що спірні правовідносини, зокрема, та не виключно, врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
33.          Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.
34.          Крім вказаної норми права повноваження органів місцевого самоврядування щодо встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги визначені статтями 7, 14 цього ж Закону, а також статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
35.          Відповідно до абзацу 2 пункту «а» частини першої статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законом, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), транспортні та інші послуги.
36.          Верховний Суд звертає увагу, що прийняттю рішення про встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги передує процедура інформування споживачів, встановлена Порядком доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30 липня 2012 року № 390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2012 року за № 1380/21692.
37.          Згідно з вимогами пункту 2.1 Порядку №390 суб?єкти господарювання здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим встановлювати тарифи.
38.          Відповідно до пункту 2.2. Порядку № 390 протягом п?яти робочих днів з дня подання відповідних розрахунків (в тому числі здійснених за результатами коригування встановлених тарифів) до органу, уповноваженого встановлювати тарифи, суб?єкти господарювання інформують споживачів про намір здійснити зміну тарифів за визначеними цим Порядком способами та доводять до відома споживачів інформацію, передбачену цим Порядком.
39.          Пунктами 2.3, 2.4 та 2.5 Порядку №390 визначено перелік інформації, яка доводиться до відома споживачів суб?єктами господарювання, що надають комунальні послуги (послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, послуги з вивезення побутових відходів та визначено основні і додаткові способи її доведення.
40.          Суб?єктом господарювання під час доведення до відома споживачів інформації про намір зміни цін/тарифів обов?язково вказується форма (спосіб) зміни цін/тарифів: повний перегляд цін/тарифів чи коригування окремих їх складових. При цьому зазначається строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об?єднань приймаються зауваження і пропозиції, а також повідомляється адреса, на яку необхідно їх надсилати (пункт 2.13 Порядку №390).
41.          Згідно з пунктом 2.12. Порядку № 390 строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об?єднань приймаються зауваження і пропозиції, встановлюється суб?єктом господарювання, але він не може бути меншим за 7 календарних днів та більшим ніж 14 календарних днів з дня повідомлення споживачів про намір здійснити зміну тарифів на житлово-комунальні послуги.
42.          У разі здійснення суб?єктом господарювання коригування встановлених цін/тарифів відповідно до вимог частини десятої статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об?єднань приймаються зауваження і пропозиції, встановлюється суб?єктом господарювання.
43.          У процесі доведення до відома споживачів інформації усі зауваження і пропозиції фізичних та юридичних осіб, їх об?єднань підлягають реєстрації та обов?язковому розгляду суб?єктом господарювання.
44.          Зауваження і пропозицій, які отримані органом, уповноваженим встановлювати тарифи, надсилаються для розгляду суб`єкту господарювання. За результатами такого розгляду суб?єкт господарювання приймає рішення про їх урахування чи відхилення (пункт 2.8 Порядку №390).
45.          Відповідно до пункту 2.9 Порядку суб?єкт господарювання в установленому законодавством порядку повідомляє споживача, який протягом встановленого строку надав свої пропозиції та зауваження, про їх урахування або відхилення. При цьому у разі відхилення пропозицій і зауважень суб?єктом господарювання надаються споживачеві обґрунтовані пояснення.
46.          У разі врахування зауважень і пропозицій суб?єкт господарювання здійснює перерахунок тарифу та передає його органу, уповноваженому встановлювати тарифи листом з висловленою позицією та відповідними обґрунтуваннями.
47.          У такому випадку процедура доведення до відома споживачів інформації про намір зміни цін/тарифів повторно суб?єктом господарювання не здійснюється.
48.          Якщо у період доведення до відома споживачів інформації суб?єктом господарювання перераховано тариф у сторону зменшення у зв?язку із виявленням ним технічних помилок, неточностей у розрахунках тарифів, поданих органу, уповноваженому встановлювати тарифи, процедура доведення до відома споживачів інформації про намір зміни цін/тарифів повторно суб?єктом господарювання не здійснюється. Розрахунки тарифів з відповідними обґрунтуваннями надсилаються до органу, уповноваженого встановлювати тарифи, для прийняття рішення про встановлення тарифів (пункт 2.10 Порядку №390).
49.          Пунктом 2.11 Порядку №390 передбачено, що у разі відсутності пропозицій та зауважень від фізичних та юридичних осіб, їх об?єднань або вмотивованого їх відхилення, суб`єкт господарювання після закінчення встановленого строку приймання пропозицій/зауважень (наступного робочого дня після останнього дня приймання пропозицій/зауважень) письмово сповіщає про це орган, уповноважений встановлювати тарифи.
50.          Контроль за дотриманням суб?єктами господарювання порядку доведення до відома споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад здійснюється органами, уповноваженими встановлювати тарифи відповідно до їх повноважень, визначених чинним законодавством (пункт 2.14 Порядку).
51.          Втім, суди попередніх інстанцій не врахували вказаний нормативно-правовий акт як такий, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
52.          Крім цього, суди не врахували під час вирішення цієї справи приписи постанови Кабінету Міністрів України №869 від 01 червня 2011 року та не перевірили обґрунтованість розрахунків тарифів, поданих третьою особою на затвердження відповідачу.
53.          Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №826/19311/15, від 04 березня 2020 року у справі №360/3753/18 та від 06 березня 2020 року у справі№676/1055/17.
54.          За цих обставин Верховний Суд доходить висновку про те, що суди попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи не застосували закон, який підлягав застосуванню.
55.          Крім цього, Верховний Суд звертає увагу, що порядок прийняття рішень виконавчим комітетом місцевої ради визначається нормами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламентом відповідної ради.
56.          Водночас, Верховний Суд враховує, що виконавчий комітет Одеської міської  ради є розпорядником публічної інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».
57.          Пунктом 1 частини першої статті 5 цього Закону визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;
58.          Згідно із пунктом 1 частини першої статті 14 Закону розпорядники інформації зобов?язані оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами.
59.          Відповідно до статті 15 Закону розпорядники інформації зобов?язані оприлюднювати, зокрема, нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.
60.          Згідно з частиною третьою статті 15 Закону проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.
61.          Виходячи з системного аналізу правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд резюмує, що проект рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №407 від 24 грудня 2015 року про встановлення тарифів з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, для ТОВ «Флагман-К» підлягав обов?язковому оприлюдненню відповідачем не пізніш як за 20 робочих днів до дати його розгляду з метою прийняття.
62.          Отже, вирішуючи спір суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин приписи статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
63.          Водночас Верховний Суд вказує про безпідставність доводів касаційних скарг про оприлюднення третьою особою в місцевому друкованому виданні відомості про встановлення спірних тарифів, оскільки такі дії останнього не звільняють орган місцевого самоврядування від обов?язку щодо оприлюднення проекту рішення про встановлення тарифу та доведення його у передбачений законом спосіб до відома зацікавлених осіб - споживачів.
64.          Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 513/724/17.
65.          Поряд з цим Верховний Суд зазначає про необґрунтованість доводів касаційних скарг про недотримання судами попередніх інстанцій приписів процесуального закону, які встановлюють строк звернення до суду з адміністративним позовом, та не застосування ними встановлених цим Законом наслідків недотримання такого строку, оскільки встановлені судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи порушення відповідачем щодо оприлюднення, зокрема та не виключно інформації стосовно оспорюваних позивачем тарифів, дають підстави для беззаперечного висновку про те, що суди попередніх інстанцій правильно взяли до уваги означені обставини та обґрунтовано врахували, що Кодекс адміністративного судочинства України, встановлюючи правила щодо вказаного, передбачає порядок обрахування цього строку саме з часу, коли особа, яка вважає свої права порушеними та звертається за їхнім захистом до суду, повинна була дізнатися про їх порушення. 
66.          Враховуючи встановлений судами факт щодо дати, з якої позивач довідалась про ухвалення відповідачем оспорюваного нею рішення, а також відсутність у матеріалах справи доказів зворотнього та не спростування іншими учасниками справи її доводів щодо цього, Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом.
67.          Отже, Верховний Суд підсумовує, що суд першої інстанції, помилку якого не виправив суд апеляційної інстанції, під час розгляду цієї справи порушив норми матеріального права, а саме: під час вирішення справи по суті не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, у зв?язку з чим безпідставно не перевірив дотримання відповідачем процедури прийняття спірного рішення.
68.          Ці обставини є визначальними для правильного вирішення вказаного спору, оскільки не оприлюднення органом місцевого самоврядування означеної інформації, проектів рішень призводить до того, що споживачі або особи, яких стосується чи може стосуватися проект рішення, обмежені у праві подати свої зауваження чи заперечення до цього проекту.
69.          Втім, суд апеляційної інстанції не звернув увагу не неповне встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, та не усунув цих недоліків під час апеляційного провадження, чим порушив приписи статей 9, 242, 308 Кодексу адміністративного судочинства України.
70.          Отже, ухвалюючи судові рішення в цій справі суди попередніх інстанцій не дослідили обставини, які мають значення для вирішення справи, тобто вирішили справу без повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
71.          Верховний Суд наголошує, що за правилами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
72.          В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України в основі обґрунтованого рішення лежать повнота і всебічність з`ясування обставин справи, це виключає існування будь-яких не спростованих судом належним чином розбіжностей між доказами, поданими сторонами.
73.          Верховний Суд зазначає, що приписами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України суди наділені правом збирати докази з власної ініціативи, а також повноваженням сприяти в реалізації обов`язку доказування (у випадку неможливості самостійного надання особами, які беруть участь у справі доказів) і витребовувати необхідні докази. Тобто законодавцем передбачено активну участь суду в збиранні доказів, а тому покладення обов`язку надання доказів виключно на осіб, які беруть участь у справі без сприяння судами в реалізації зазначеного обов`язку, а також вияв власної їх ініціативи у процесі збору доказів, як мети встановлення дійсних фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є надмірним тягарем, що, в деякій мірі, є неспівмірним із розподілом обов`язку доказування, визначеного адміністративним процесуальним законодавством.
74.          Тому Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів, зокрема та не виключно, щодо витребування додаткових доказів, на підставі яких можливо встановити істинну та достовірну інформацію стосовно спірних обставин. 
75.          Таким чином Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій та оскаржуване рішення в цій справі не відповідають завданням адміністративного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирішення спору.   
76.          Водночас, Верховний Суд наголошує, що в силу положень статті 341 Кодексу адміністративного судочинства встановлення цих обставин судом касаційної інстанції не допускається.
77.          Розглянувши доводи касаційних скарг, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не забезпечено повне та всебічне з?ясування обставин у справі та не вжито усіх, визначених законом заходів для цього.
78.          Згідно з пунктом 2 частини першої  статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд. 
79.          Відповідно до пункту 2 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
80.          Приписами частини 4 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
81.          З огляду на те, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що стало наслідком порушення норм процесуального права в частині, що стосується дослідження доказів та встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції, в силу вимог статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, позбавлений можливості виправити вказані недоліки, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.
82.          Верховний Суд враховує, що ці порушення під час розгляду справи допущені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, однак рішення суду першої інстанції не є предметом касаційного розгляду, що виключає можливість його скасування Судом. Водночас, суд апеляційної інстанції адміністративним процесуальним законодавством наділений повноваженнями щодо збирання доказів у справі та встановлення обставин, що мають значення для її правильного вирішення, а тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
83.          Під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права. Також суду слід врахувати наведене та ухвалити законне та обґрунтоване рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності та взаємному зв?язку на підставі норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
84.          Крім того, у контексті оцінки інших доводів касаційних скарг Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційні скарги Виконавчого комітету Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман-К» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року задовольнити частково.
2.          Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року в цій справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        О. А. Губська

Судді                                                                                     М.В. Білак

                                                                                   О.В. Калашнікова