Постанова
Іменем України
 
24 грудня 2020 року
місто Київ
 
справа № 344/19857/14-ц
провадження № 61-8068св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Івано-Франківської області,
відповідачі: Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 ,
третя особа - Кабінет Міністрів України, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора 
Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського міського суду 
Івано-Франківської області від 18 грудня 2018 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Мелінишин Г. П., Томин О. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Перший заступник прокурора Івано-Франківської області 18 грудня 2014 року звернувся з позовом, у подальшому уточненим, до Виконавчого комітету 
Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування підпункту 8.3 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 04 жовтня 2012 року № 622, яким квартиру АДРЕСА_1 як службову переведено у неслужбову (в ордерну), виселення ОСОБА_1 із цієї квартири без надання йому іншого житла.
Позивач обґрунтовував вимоги позову тим, що відповідно до умов інвестиційного договору від 11 липня 2012 року Прокуратура Івано-Франківської області отримала у власність квартиру АДРЕСА_2 . Згідно з Реєстром прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано за Державою в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном - Генеральна прокуратура України, право оперативного управління належить Прокуратурі Івано-Франківської області.
Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07 серпня 2012 року № 522 спірна квартира закріплена за Прокуратурою 
Івано-Франківської області як службова та надана заступнику прокурора області ОСОБА_1
Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради 04 жовтня 2012 року постановив рішення № 622, відповідно до підпункту 8.3 якого квартиру переоформлено неслужбову (в ордерну).
Посилаючись на те, що питання переоформлення квартири неслужбову 
(в ордерну) вирішено без згоди Кабінету Міністрів України, чим порушено його право власності, позивач просив визнати підпункт 8.3 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської незаконним та скасувати, а ОСОБА_1 виселити зі спірної квартири без надання іншого житла.
Стислий виклад заперечень відповідачів 
Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради подав відзив на позов, просив суд відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог. Відповідач посилався на те, що переоформлення квартири АДРЕСА_2 із службової в ордерну відбулося відповідно до чинного на той час порядку, підставою для ухвалення оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради було саме клопотання Прокуратури Івано-Франківської області та протокол спільного засідання профкому первинної профспілкової організації Прокуратури Івано-Франківської області та адміністрації прокуратури.
ОСОБА_1 просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що, постановляючи рішення про включення та у подальшому про виключення житлового приміщення з числа службових приміщень, зокрема й квартири, яка є предметом розгляду, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради діяв на підставі та у спосіб, передбачений законодавством, оскільки Держава в особі Кабінету Міністрів України уповноважила Прокуратуру Івано-Франківської області необхідним обсягом прав з управління зазначеним майном. Також зазначив, що спірною квартирою він вже майже 4 роки не володіє, не користується, оскільки 02 лютого 2015 року на підставі договору купівлі-продажу зазначена квартира перейшла у власність іншої особи. Вважав, що спір стосовно його виселення відсутній.
Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Івано-Франківської області відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, здійснивши переоформлення квартири з службової в ордерну (неслужбову), виконував покладені на нього положеннями чинного на той час законодавства функції зі зміни статусу житлового приміщення, розташованого на території м. Івано-Франківська. Позивачем під час звернення до суду з позовом не доведено порушень Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради під час ухвалення рішення від 04 жовтня 2012 року № 622 чинного законодавства та факту порушення постановленим рішенням прав позивача.
Вирішуючи спір в частині вимоги про виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції врахував, що як первісна позовна заява, так й заява про зміну предмета позову, не містять будь-якого правового обґрунтування вимоги про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення. Спірна квартира ОСОБА_1 відчужена на користь третьої особи на підставі договору 
купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2015 року, доказів проживання ОСОБА_1 в цій квартирі суду не надано, проте дійсність правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 , які ОСОБА_1 виготовлено після переоформлення квартири з службової в ордерну, позивачем не оспорюється.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду 
Івано-Франківської області від 18 грудня 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що посилання заявника на те, що, ухвалюючи оскаржуване рішення від 04 жовтня 2012 року № 622, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради змінив статус спірної квартири зі службової в ордерну, тобто визначив статус, який не визначений чинним законодавством, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки пунктом6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення), передбачено підстави виключення жилого приміщення з числа службових. Зазначення у рішенні виконкому про переведення квартири із службової в ордерну по суті тотожне поняттю виключення жилого приміщення із числа службових.
Також відхилені доводи про те, що ОСОБА_1 набув спірну квартиру без достатньої правової підстави, а тому відповідно до статті 1212 ЦК України така квартира підлягає поверненню Прокуратурі Івано-Франківської області, оскільки з цих підстав позов не був поданий.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у квітні 2019 року, перший заступник прокурора Івано-Франківської області просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду 
Івано-Франківської області від 18 грудня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник зазначає, що:
-            судами неправильно застосовано положення статей 136, 137 Господарського кодексу України та, як наслідок, не враховано, що Кабінетом Міністрів України за Прокуратурою Івано-Франківської області квартира АДРЕСА_2 жодним чином не закріплювалася і повноваження на відчуження спірної квартири, право від імені власника відмовитися від неї на користь інших осіб, повноваження на передачу квартири у комунальну власність або інші права не надавалися Прокуратурі Івано-Франківської області;
-            судами не враховані пояснення Кабінету Міністрів України;
-            власником спірної квартири була Держава Україна в особі Кабінеті Міністрів України та відносилася до відомчого житлового фонду, а тому правом клопотати про виключення спірної квартири з числа службових наділені тільки Кабінет Міністрів України та Генеральна прокуратура України, від яких звернення про розпорядження спірною квартирою не надходили;
-            ЖК Української РСР не надає визначення, яке житло є ордерним, а тому Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, ухвалюючи оскаржуване рішення, змінив статус спірної квартири у статус, який не визначений чинним законодавством;
-            позовна вимога про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири є похідною від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування підпункту 8.3 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 04 жовтня 2012 року № 622, правовою підставою такої позовної вимоги є положення статті 1212 ЦК України та статті 124 ЖК Української РСР.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 надав відзив, у якому просить касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Відповідач зазначає, що заявник змінив підстави позову у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права під час вирішення позову. Генеральна прокуратура України та/або Кабінет Міністрів України не зверталися до суду з позовами про захист порушених прав. Відповідач зазначає, що Кабінет Міністрів України не брав участі у судових засіданнях у справі, яка переглядається, а тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували пояснень третьої особи.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 10 грудня 2009 року, серії ЯЯ № 133152, Прокуратура Івано-Франківської області є постійним землекористувачем земельної ділянки, площею 0, 4599 га, розташованої на АДРЕСА_3 та 
АДРЕСА_4 .
Відповідно до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 05 квітня 2011 року, серії ЯЯ № 136861, Прокуратура 
Івано-Франківської області є постійним землекористувачем земельної ділянки, площею 0, 0764 га, розташованої в АДРЕСА_5 . Цільове призначення зазначених земельних ділянок - для будівництва багатоквартирного житлового будинку.
Між Прокуратурою Івано-Франківської області (як замовником) та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 (як інвестором) 11 липня 2012 року укладений інвестиційний договір на капітальне будівництво багатоквартирного житлового будинку (групи житлових будинків) в АДРЕСА_5 , за умовами якого замовник передає інвестору земельну ділянку, площею 0, 4599 га, розташовану на АДРЕСА_3 та 
АДРЕСА_4 реєстраційний №030929400060 від 10 грудня 2009 року) та земельну ділянку, площею 0, 0764 га, розташовану в АДРЕСА_5 (реєстраційний № 261010003000008 від 10 грудня 2009 року) в тимчасове користування терміном на 4 роки для будівництва багатоквартирного житлового будинку (групи житлових будинків), а інвестор зобов`язується на підставі акта прийому-передачі передати замовнику у власність 12 квартир.
На підставі акта прийому-передачі, складеного 11 липня 2012 року між підприємцем ОСОБА_3 та Прокуратурою Івано-Франківської області, трикімнатна квартира АДРЕСА_6 . 
Згідно з довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно трикімнатна квартира АДРЕСА_2 оформлена на Державу в особі Кабінету Міністрів України, орган, уповноважений здійснювати управління майном, - Генеральна прокуратура України, право оперативного управління - у Прокуратури Івано-Франківської області.
Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07 серпня 2012 року № 552 трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 закріплено 
за Івано-Франківською обласною прокуратурою як службову з правом реєстрації працівників обласної прокуратури.
Цим же рішенням трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 як службову надано заступнику прокурора області ОСОБА_1 (склад сім`ї 3 особи: він, дружина, дочка ОСОБА_4 ).
Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 04 жовтня 2012 року № 662 (підпункт 8.3) трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , надану заступнику прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_1 (склад сім`ї 3 особи: він, дружина, дочка ОСОБА_4 ), переоформлено із службової в ордерну.
Підставою для прийняття Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради рішення від 04 жовтня 2012 року № 662 є клопотання Прокуратури Івано-Франківської області від 28 вересня 2012 року № 13/2-48 вих-12 та протокол спільного засідання профкому первинної профспілкової організації Прокуратури Івано-Франківської області та адміністрації прокуратури від 28 вересня 2012 року.
Надалі, за договором купівлі-продажу від 02 лютого 2015 року ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2 .
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що спірні правовідносини виникли з приводу зміни правового статусу спірного житла та виключення його з числа службового. Самий факт набуття ОСОБА_1 спірної квартири у приватну власність у справі, яка переглядається, позивачем не оспорювалося, а тому правомірність набуття у власність ОСОБА_1 у цій справі Судом не перевіряється.
Визначаючи, які норми права підлягають застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд застосовує частину першу статті 3 ЖК Української РСР, відповідно до системного аналізу якої житлові відносини регулюються цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства України (з врахуванням статті 3 Закону України «Про правонаступництво України»).
Вирішуючи, чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин правила Господарського кодексу України, Верховний Суд виходить з того, що за правилом статті 1 цього Кодексу цим актом визначаються основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
Враховуючи, що спір виник з приводу реалізації сторонами своїх прав та інтересів у житлових правовідносинах, зокрема, позивачем оспорюється правомірність зміни правового статусу спірної квартири, а також пред`явлено вимоги про виселення відповідача ОСОБА_1 , тому до таких правових відносин не підлягають застосуванню положення ГК України. За своєю правовою природою спірні правовідносини не є господарськими, не пов`язані із здійсненням господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
Також, з врахуванням положень статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» цей Закон не застосовується до регулювання спірних відносин щодо управління відомчим житловим фондом, зокрема й службовим житлом.
Отже, правові відносини між сторонами у цьому спорі безпосередньо регулюються положеннями ЖК УРСР та іншими актами житлово законодавства України.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.
Особливість набуття права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається у зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.
Порядок надання службових приміщень установлюється законодавством, зокрема, Положенням.
Відповідно до пунктів 3, 4 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням Виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається Виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири, розташовані, переважно, на першому поверсі.
Відповідно до пункту 15 Положення службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні.
Згідно з пунктом 6 розділу I Положення жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Згідно з частиною першою статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
Управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником (стаття 18 ЖК Української РСР).
У справі, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що трикімнатна квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності Державі в особі Кабінету Міністрів України, орган, уповноважений здійснювати управління майном, - Генеральна прокуратура України, право оперативного управління закріплено за Прокуратурою Івано-Франківської області. 
Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради як про включення квартири до службових, так і оспорюване у цій справі рішення про виключення з числа службових, ухвалювалося за зверненнями Прокуратури Івано-Франківської області як повноваженого суб`єкта управління цим державним майном.
Вирішуючи питання про наявність у Прокуратури Івано-Франківської області повноважень на визначення способу використання спірної квартири, Верховний Суд врахував, що цей орган прокуратури є самостійною юридичною особою, за якою на праві оперативного управління було закріплено спірну квартиру у складі її відомчого житлового фонду. Суд враховує, що у чинному законодавстві не передбачено заборону такій організації звертатися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про виключення службової квартири з числа житла такої категорії, відповідні застереження або заборони власником при реєстрації права власності не зазначені.
Верховним Судом має бути враховано, що за своїм статусом спірна квартира відносилася до відомчого житлового фонду, а тому прокуратура на час ухвалення оскаржуваного рішення була повноважним органом управління цим житловим фондом.
Додатково Верховний Суд врахував, що спірна квартира виключена із числа службових на підставі клопотання самої прокуратури, яка є позивачем у цій справі. Подальше оскарження рішення виконавчого комітету про виключення спірної квартири із числа службових свідчить про суперечливу поведінку органу прокуратури, яка фактично оскаржує свої дії, направлені на виключення цього житла зі складу службового житлового фонду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження 
№ 61-22315сво18) зазначив, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен учасник діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки.
Крім того, Верховний Суд визнав безпідставним посилання заявника на те, що оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради порушено право власності Кабінету Міністрів України на спірне нерухоме майно (квартиру), оскільки виконавчий комітет своїм рішенням не припиняв права власності держави на це майно, а лише вирішував питання про виключення його із числа службових. Кабінет Міністрів України не звертався до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, а також не брав участі у судових засіданнях у справі, яка переглядається, не надавав письмових пояснень тощо.
Посилання у касаційній скарзі, що ЖК Української РСР не містить визначення, яке житло є ордерним, а тому Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, ухвалюючи оскаржуване рішення, змінив статус спірної квартири на статус, який не визначений законодавством, не спростовує обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки за своїм змістом рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради свідчить про виключення цієї квартири із числа службових, що передбачено законодавством України.
Щодо виселення ОСОБА_1 .
За положеннями статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
За змістом статті 125 ЖК Української РСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані були застосувати правила статті 1212 ЦК України та статті 124 ЖК Української РСР щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_1 . У позовній заяві не визначено підстав такої позовної вимоги, не обґрунтовано наявність правових підстав для виселення відповідача із спірної квартири. Крім того, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру, не проживає у ній, а тому відсутні підстави для виселення його з квартири без надання йому іншого житла. Звертаючись до суду з позовом, заявник не обґрунтовував позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 набув квартиру у власність без достатньої правової підстави, а тому має бути виселений з неї відповідно до правил статті 1212 ЦК України та статті 124 ЖК Української РСР.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Щодо клопотання заявника про розгляд касаційної скарги за його участі
Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду касаційної інстанції із клопотанням про розгляд касаційної скарги за участю заявника.
Як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Зважаючи на наведені правила та те, що процесуальним законом не передбачено можливість виклику сторін для участі у розгляді справи касаційним судом під час попереднього судового засідання, яке проводиться у порядку письмового провадження, Верховний Суд визнає клопотання заявника таким, що не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання першого заступник прокурора Івано-Франківської області про розгляд касаційної скарги за участю заявника відмовити. 
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2018 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        В. В. Яремко