ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/653/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/1574/19 Категорія: 304090000 	Смоляр О. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       30 жовтня 2020 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

	Новікова О.М.,	
  	Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., 	
за участю секретаря	Любченко Т.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року (повний текст складено 03 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики –
в с т а н о в и в :
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на підставі укладеного між ними договору позики заборгованості в розмірі 366 676, 80 грн. та трьох відсотків річних за час прострочення в сумі 10 805,19 грн., а всього 377 481,99 грн. 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що договір позики укладено між сторонами 01.03.2012 року.
На підставі вказаного договору позивач передав відповідачу 35 000 доларів США.
Позичальник зобов`язався повернути позичені кошти в таких строках та порядку:
-7000 доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 
-7000 доларів - не пізніше 31.12.2018 року; 
-7000 доларів - не пізніше 31.12.2019 року; 
-7000 доларів - не пізніше 31.12.2020 року; 
-7000 доларів - не пізніше 31.12.2021 року.
Договір позики забезпечено договором застави матеріалів та обладнання від 15.06.2012 зі змінами від 25.03.2015.
Відповідач в добровільному порядку не повернув 14 000 дол. США.
Тому позикодавець звернувся до суду про примусове стягнення з позичальника боргу в розмірі 14 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 366676,80 грн., 3 % річних в сумі 10805,19 грн. та понесені судові витрати.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 01.03.2012 року в сумі 366676,80 грн, 3% річних в сумі 10805,19 грн., всього 377481,99 грн. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати 3774,82 грн. 
Ухвалюючи рішення, суд критично оцінив доводи відповідача про те, що він не отримував грошові кошти, оскільки на забезпечення виконання основного зобов`язання між сторонами було укладено декілька договорів застави протягом 2012 по 2017 роки. Відтак суд дійшов висновку про те, що факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу за договором позики від 01.03.2012 підтверджено змістом самого договору, в якому зазначено, що факт передачі коштів підтверджується розпискою ОСОБА_3 на тексті договору, а також подальшою поведінкою відповідача по вчиненню правочинів на забезпечення виконання його зобов`язання із повернення суми позики позивачу. 
Рішення оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.
Основним доводом апеляційної скарги є твердження про те, що факт укладення договору позики не доведено позивачем, оскільки відповідач не видавав розписку про отримання коштів в борг. Отже, такий договір є неукладеним, тому не породжує жодних прав та обов`язків. Посилання суду на укладені договори застави апелянт вважає недоречним, оскільки заставою може бути забезпечено будь-яку дійсну існуючу або майбутню вимогу. За відсутності укладеного договору позики не може йти мова про дійсну існуючу або майбутню вимогу.
Посилаючись на такі аргументи, вважаючи рішення незаконним, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким у позові відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає безпідставними послання апелянта на відсутність його розписки у вигляді спеціального тексту на договорі або як окремого документу, виключно чим, на думку відповідача може підтверджуватись факт отримання коштів в борг. Позивач стверджує, що факт передачі коштів та підписання договору позики відбувся в один день – 01.03.2012, у зв`язку з чим написання будь-яких окремих розписок не мало значення, так як підписання ним договору свідчило про виконання обов`язку позивача щодо передачі коштів.
Вважаючи мотиви апеляційної скарги необґрунтованими, позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився вшосте, останні три рази - у зв`язку з амбулаторним лікуванням. 
Приймаючи до уваги, що обидві сторони надали свої пояснення з приводу поданої апеляційної скарги, враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі апелянта.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
З аналізу конструкції статті 1047 ЦК України слідує, що законодавець не вимагає обов`язкової видачі позичальником розписки або іншого окремого документу, який посвідчував передання йому визначеної грошової суми. Натомість, Верховним Судом як судової інституції, яка формує судову практику, рекомендовано судам виявляти справжню правову природу укладеного договору із врахуванням та наданням оцінки усім наявним у справі доказам, і лише від вказаних результатів – робити відповідні висновки.
З матеріалів справи встановлено, що 01.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35 000 доларів США.
Згідно з п. 2.2. Договору позики від 01.03.2012 року факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору.
Відповідно до п.2.2 договору позики  ОСОБА_1  зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та строки:
-7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2017 року; 
-7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2018 року; 
-7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2019 року; 
-7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2020 року; 
-7000 (сім тисяч) доларів - не пізніше 31.12.2021 року.
Крім того, у п. 2.1. вказаного договору позики позикодавець зобов`язався передати у власність позичальнику оговорену договором суму грошей до 01 березня 2012 року.
Відповідач оскаржує факт отримання коштів, посилаючись на те, що він розписку про отримання коштів не надавав.
Оцінюючи такі доводи, колегія суддів виходить із того, що законодавством (зокрема, ст. 1047 ЦК України) не встановлена імперативна норма щодо обов`язкової видачі позичальником розписки (або іншого документу) про отримання грошових коштів, а лише передбачена така можливість на вибір позичальника.
Крім того, апеляційний суд також враховує, що на забезпечення виконання основного зобов`язання, сторони укладали протягом 2012 – 2017 року договори застави.
Так, між сторонами були укладені: договір застави від 15.06.2012, додаткова угода до договору застави від 15.06.2012, договір застави товарів в обороті від 25.03.2015, договір застави майбутнього урожаю від 27.04.2017 та 11.09.2017 додаткова угода до договору застави майбутнього урожаю від 27.04.2017.
У вищевказаних договорах зазначено, що вони укладені на забезпечення зобов`язань безпосередньо за договором позики від 01.03.2012. При цьому у кожному з договорів забезпечення зобов`язання визначені суми наданої позики та терміни їх повернення такі ж як у самому договорі позики. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що договори застави могли бути укладені на забезпечення будь-якої іншої вимоги, спростовуються змістом договорів застави.
Навпаки, наданими позивачем договорами застави лише підтверджується факт укладення між сторонами договору позики від 01.03.2012. Крім того, той факт, що після підписання договору позики 01.03.2012 ОСОБА_1 підписував протягом 2012-2017 років договори застави на забезпечення виконання основного зобов`язання, яке виникло на підставі позики від 01.03.2012, підтверджує визнання позичальником отримання грошових коштів в узгодженому між сторонами розмірі.
Відтак, такі вимоги апеляційної скарги не спростовують висновок суду про доведеність факту укладення між сторонами договору позики на заявлених позивачем умовах.
Встановивши, що між сторонами було укладено договір позики, що позикодавець передав позичальнику обумовлену договором суму позики, а відповідач не підтвердив повне виконання своїх зобов`язань за цим договором з повернення такої суми, суд першої інстанції правомірно стягнув заявлену позивачем суму боргу в розмірі 14000 дол. США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на момент звернення з позовом в розмірі 366 676,80 грн. 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір процентів у договорі не встановлено, вимогу про стягнення процентів за користування позиченими коштами позивач не ставить.
У п. 4.3 договору позики від 01.03.2012 встановлена відповідальність позичальника за порушення своїх зобов`язань, а саме, між сторонами визначено, що у разі порушення позичальником порядку та строків повернення коштів, встановлених п. 2.2 Договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю борг та 3% (три відсотки) річних від простроченої суми.
Вказаний пункт договору узгоджується із положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.
А тому, суд правомірно задовольнив вимогу позивача про стягнення трьох відсотків річних за час прострочення в сумі 10805,19 грн.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач не спростував належними, достатніми та допустимими доказами свої доводи про те, що він не отримував позику. 
Оцінивши докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про обґрунтованість тверджень позивача.
Отже, переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і достатніх підстав для його скасування чи зміни не вбачає. 
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишаються за особою, яка подала апеляційну скаргу. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд – 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови виготовлено 30 жовтня 2020 року.

       Судді