ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" грудня 2020 р.           Справа№ 911/2000/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
секретар судового засідання: Вайнер Є.І.
за участю представників сторін: згідно з  протоколом судового засідання від 23.12.2020
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл"
на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 (повний текст рішення підписано 05.10.2020)
у справі № 911/2000/19 (суддя - Черногуз А.Ф.)
за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" 
про стягнення боргу, штрафу та пені за договором оренди державного нерухомого майна № РОФ-1590 від 01.08.2017,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" про стягнення боргу, штрафу та пені за договором оренди державного нерухомого майна №РОФ-1590 від 01.08.2017.
В обґрунтування своїх вимог заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури послався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань  за договором оренди державного нерухомого майна №РОФ-1590 від 01.08.2017 в частині  оплати орендної плати. У зв`язку з чим, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури просив стягнути з відповідача 195618,77 грн. заборгованості з орендної плати, 19374,64 грн. - пені, 5868,56 грн. - штрафу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.09.2020 позов задоволено повністю. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на користь  Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях 195618,77 грн. боргу, 5868,56 грн. штрафу та 19374,64 грн. пені. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на користь Прокуратури Миколаївської області 3312,93 грн. витрат із сплати судового збору. 
Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач у порушення покладеного на нього законом та договором обов`язку, своє зобов`язання щодо оплати за  оренду виконав не в повному обсязі, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт вказує, що у товариства утворилась заборгованість у зв`язку із невикористанням орендованого приміщення за функціональним призначенням, оскільки воно перебуває в аварійному стані.
Скаржник стверджує, що суд першої інстанції, досліджуючи та оцінюючи докази, подані сторонами, не встановив повноти дотримання прокурором процедури звернення з позовом, чим надав перевагу органу прокуратури перед іншим учасником процесу в доведенні порушеного права.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури у своєму відзиві, наданому до суду 24.11.2020, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури вказує, що підписавши договір та акт приймання-передачі, орендар погодився здійснювати своєчасну оплату за орендоване приміщення та використання його в такому стані. Товариством не подано доказів на підтвердження перебування приміщення  в аварійному стані, яке спричиняє неможливість його використання. Невикористання відповідачем майна та негативні наслідки господарської діяльності не звільняє орендаря від обов`язку сплачувати оренду плату за орендоване державне майно.
Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури зазначає, що необхідність звернення з даним позовом саме прокурором обумовлена тим, що вчинені Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях дії, а саме направлення лише претензії, не призвели до позитивних результатів та негативно впливають на дохідну частину бюджету, а тому порушено інтереси держави. У зв`язку з чим, у прокурора були наявні достатні підстави для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

22.12.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що подання позову прокуратурою у даній справі є результатом розгляду клопотання регіонального відділення від 29.07.2019 щодо представництва інтересів держави саме шляхом подання позову до суду про стягнення заборгованості з орендної плати та пені з відповідача. Вказане клопотання є безперечним доказом неподання державним органом позову до суду, тобто захист інтересів держави не здійснено, а отже виникли підстави для застосування механізму захисту, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2020 справу № 911/2000/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Ткаченко Б.О., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 у справі № 911/2000/19 та призначений розгляд справи на 09.12.2020.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020  прийнято справу №911/2000/19 до провадження за апеляційною скаргою скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
У зв`язку з участю судді, яка  входить до складу колегії суддів  - Коротун О.М., 09.12.2020 у роботі круглого столу, розгляд справи призначений на 09.12.2020 не відбувся. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 розгляд апеляційної скарги  Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 у справі № 911/2000/19 призначено на 23.12.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" про зупинення провадження у справі №911/2000/19 відмовлено.

Явка представників сторін

Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях у судове засідання, призначене на 23.12.2020, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується роздруківкою з сайту "Укрпошта", наявним у матеріалах справи.
Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка позивача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначеного представника.

Позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 23.12.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні  позову.
Прокурор у судовому засіданні апеляційної інстанції 23.12.2020 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.08.2017 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області (змінено назву на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" (орендар) укладено договір №РОФ-1590 оренди державного нерухомого майна, розташованого за адресою: вул. Заводська 11, м. Миколаїв, що перебуває в оперативному управлінні Миколаївського окружного адміністративного суду(далі - договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: нежитлову будівлю літ. А-2 загальною площею 2635,1 кв.м (реєстраційний номер 35356555.1. ШПЖАДФ001); нежитлові приміщення сховища літ. А пд. Площею 102,7 кв.м (реєстровий номер 35356555.1.ЕЦФЯКВ441), (далі - Майно) згідно з планом розміщення орендованого майна  (додаток 1 до договору оренди), розташоване за адресою: вул. Заводська, 11, м. Миколаїв, що перебуває в оперативному управлінні Миколаївського окружного адміністративного суду (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 30.04.2017  і становить за незалежною оцінкою 6506962 грн. 
Згідно із пунктами 1.2, 1.3 договору майно передається в оренду під проведення виставок без права продажу товарів. Стан майна на момент укладення договору оренди визначається в акті приймання-передавання майна.
Пунктами 3.1 договору сторони погодили, що орендна плата визначена на підставі "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, зі змінами та доповненнями і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (червень 2017) 55808,49 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначену чинним законодавством. Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу в співвідношенні 50% до 50% щомісячно, не пізніше, 15 числа місяці наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж. Орендар самостійно здійснює щомісячний розподіл платежів до Державного бюджету та балансоутримувачу.
01.08.2017 на виконання умов договору, орендодавець передав, а орендар прийняв нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передавання (додаток №2 до договору оренди від 01.08.2017 №РОФ-1590). 
Сторони в акті приймання-передавання від 01.08.2017 вказали, що майно, що передається в оренду знаходиться у задовільному стані, фізичний знос - 30%.
05.08.2019 між сторонами укладено договір про внесення змін №1 до договору оренди нерухомого майна №РОФ-1590 від 01.08.2017 (далі - договір про внесення змін), відповідно до якого пункт 1.1 договору доповнено: право власності зареєстроване 27.02.2018 року за №25036643. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1495975148101. 
Згідно із пунктами 3.3, 3.4, 3.5 договору про внесення змін, орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції від базового до першого місяця оренди включно. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України. У разі користування майном протягом неповного календарного місяця добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування. 
Відповідно до п. 3.7, 3.8 договору про внесення змін, орендна плата перерахована до Державного бюджету та балансоутримувачу несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до Державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, уключаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.
Пунктами 10.1 та 10.2 договору про внесення змін сторони погодили, що договір укладено строком на 15 років та діє з 27.02.2018 по 26.02.2033 включно. Умови цього договору зберігають силу протягом усього терміну його дії, в тому числі у випадках, коли після його укладення, законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань.
Звертаючись з позовом заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури послався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань  за договором оренди державного нерухомого майна №РОФ-1590 від 01.08.2017 в частині  оплати орендної плати. У зв`язку з чим, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури просив стягнути з відповідача 195618,77 грн. заборгованості з орендної плати, 19374,64 грн. - пені, 5868,56 грн. - штрафу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Пунктом 2 статті 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двохстороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до статей 6,  627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статей  525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Так, договір, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області (змінено назву на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл", за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.
Частинами 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживча річ).
Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (стаття 759 Цивільного кодексу України).
Пунктом 10 статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.
Об`єктами оренди за цим Законом є: єдині майнові комплекси підприємств, їхніх відокремлених структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини); інше окреме індивідуально визначене майно (стаття 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").
Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду (далі - Порядок передачі майна в оренду) визначається Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері реалізації майна (майнових прав, інших активів) або прав на нього на конкурентних засадах у формі аукціонів, у тому числі електронних аукціонів, та здійснює контроль за її реалізацією (ч. 2 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").
Згідно із статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. У разі якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив Методику розрахунку орендної плати, застосовується Методика, затверджена Кабінетом Міністрів України. Орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності. Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що перебувають у державній власності, між державним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається Порядком передачі майна в оренду.
Частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Як вказувалось вище,  сторони у договорі  погодили, що орендна плата визначена на підставі "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, зі змінами та доповненнями і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (червень 2017) 55808,49 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором оренди № РОФ-1590 від 01.08.2017 орендарем нараховано відповідачу орендну плату за період з грудня 2018  по травень 2019 у розмірі 195618,77 грн. (з урахуванням часткових оплат відповідача).
Колегія суддів зазначає, що відповідач ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надав докази повної або часткової сплати відповідачем боргу у вказаному розмірі. 
Стосовно посилань Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на те, що сплата орендних платежів не відбувалась з підстав неможливості останнім використовувати вказане майно для отримання прибутку у зв`язку з його аварійним станом, суд першої інстанції вказав наступне.
Як вбачається з акту приймання-передачі (додаток №2 до договору оренди № РОФ-1590 від 01.08.2017), який підписаний та затверджений сторонами, майно, що передається в оренду знаходиться у задовільному стані, фізичний знос - 30%.
Відтак,  приймаючи об`єкт оренди відповідно до вказаного акту, відповідач знав про технічні недоліки вказаного об`єкту та не був позбавлений права не підписувати зазначений акт, у разі незадоволення з технічним станом об`єкта.
Відповідно до частини 2 статті 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" якщо орендоване майно неможливо використовувати за призначенням через його незадовільний стан, орендар має право на зарахування витрат на здійснення такого ремонту в рахунок орендної плати один раз протягом строку оренди в порядку та межах, визначених Порядком передачі майна в оренду. Рішення про зарахування витрат орендаря, здійснених на проведення капітального ремонту, приймається орендодавцем за умови наявності письмової згоди балансоутримувача, а також згоди уповноваженого органу управління балансоутримувача у випадках, передбачених статутом чи положенням балансоутримувача.
Суд першої інстанції встановив, що відповідачем не вчинено будь-яких юридично значимих дій (не подано доказів вчинення таких дій) щодо поліпшення стану об`єкту оренди з метою його подальшого використання для отримання прибутків.. 
Колегія суддів також зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" не подало ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції доказів перебування вказаного об`єкту оренди в аварійному стані, які б підтверджували, що його експлуатація була неможлива у вказаний період.
Крім того, відповідно до приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Отже, чинне законодавство не ставить в залежність використання орендованого майна з наявністю у товариства права не сплачувати орендну плату у зв`язку з негативними наслідками господарської діяльності або невикористанням об`єкту оренди взагалі. Таким чином, суд першої інстанції слушно вказав, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл", уклавши договір оренди нерухомого майна, повинно  сплачувати орендні платежі незалежно від отримання чи неотримання доходів від такого майна.
Згідно з частинами 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).
Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що, оскільки відповідач не виконав зобов`язання за договором в частині  оплати оренди нерухомого майна у розмірі 195618,77 грн за період з грудня 2018 по травень 2019, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання, тому вимоги про стягнення з відповідача  заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
У позовній заяві заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури також просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 19  374,64 грн. та штраф у розмірі 5  868,56 грн. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.
Статтями 193, 199 Господарського кодексу України, частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Заходами відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено частиною 1 статті 216 та частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У пунктах 3.7, 3.8 договору про внесення змін  сторони погодили, що орендна плата перерахована до Державного бюджету та балансоутримувачу в призначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, уключаючи день оплати. У разі якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості. 
Суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок пені та штрафу, наведений позивачем та судом першої інстанції, дійшов висновку, що сума пені у розмірі 19  374,64 грн. та штрафу в розмірі 5  868,56 грн. є арифметично правильними.
Стосовно тверджень апелянта про відсутність законних підстав для представництва інтересів держави органом прокуратури, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2    статті 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади    Конституції    та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до    Конституції України         внесені зміни, а саме    Конституцію    доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України    встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Частиною    4    статті 53 Господарського процесуального кодексу України    передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень    статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України    (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" виклав позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у    ст.131-1 Конституції України    та    ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у    статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому    статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором,         вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13.06.2017 у справі         № п/800/490/15 (провадження №21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак, суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою    статті 23 Закону України "Про прокуратуру"    передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого    статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4    статті 23 Закону України "Про прокуратуру"    передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що    Конституцією України    встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.
Слід зазначити, що держава може вступати як у цивільні (господарські), так і в адміністративні правовідносини. У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Отже, поведінка органів, через які діє держава в цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави в цивільних (господарських) або адміністративних відносинах. При цьому відповідно до частини другої    статті 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України. Отже, як у цивільних (господарських), так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах.
Державу в судовому процесі, зокрема як позивача, може представляти орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Суд першої інстанції встановив, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях звернулось із претензією №07/445 від 19.04.2019 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл", в якій вимагало сплатити  борг, штраф та пеню. Водночас,  ТОВ "Бізнес Інтеграл" у відповідь на вказану претензію повідомило, що зобов`язується сплатити існуючу заборгованість з орендної плати станом на 01.07.2019.
06.06.2019 Прокуратура Миколаївської області надіслала Регіональному відділенню запит №05/2-527вих-19, в якому просила надати інформацію щодо сплати заборгованості ТОВ "Бізнес Інтеграл" та вжитих відділенням заходів для усунення порушень.
У листах-відповідях №1410-01041 від 18.06.2019 та №14-10-01855 від 20.06.2019 Регіональне відділення вказало про існуючу заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" та зазначило, що не  зверталось до суду з позовом про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди №РОФ-1590 від 01.08.2017.
Прокуратура Миколаївської області листом №(15-31)11079вих-19 від 22.07.2020        попередньо повідомила Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях  про здійснення представництва його інтересів у суді щодо стягнення        заборгованості із Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл".
Отже, Регіональним відділенням не було вжито достатніх та належних заходів щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, оскільки відповідний позов до суду пред`явлено не було, внаслідок чого державні інтереси залишилися незахищеними.
Так, невжиття Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях заходів щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати, вказує на бездіяльність цього органу, а листування прокурора з регіональним відділенням свідчить про належні дії прокурора щодо надання можливості останньому самостійно захищати інтереси держави в суді, протягом розумного строку.
Несплата відповідачем нарахованої йому заборгованості призводить до ненадходження коштів до Державного бюджету України, що порушує інтереси держави.
Враховуючи вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурор підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді при зверненні із позовом.
На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 у справі № 911/2000/19  задоволенню не підлягає. Рішення  Господарського суду Київської області від 22.09.2020 у справі № 911/2000/19 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

          1. Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 у справі № 911/2000/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2020 у справі № 911/2000/19 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Інтеграл".
4.  Матеріали справи №911/2000/19  повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови підписано  29.12.2020.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім