Дата документу 23.11.2020 Справа № 937/1858/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 937/1858/20 Головуючий у 1-й інстанції:Бахаєв І.М.
 
провадження № 22-ц/807/3064/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                                       
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада2020 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В обґрунтування позову АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 23 березня 2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 000 грн. Відповідач не виконує обов`язки по поверненню кредиту, у зв`язку із чим станом на 10.01.2020 виникла заборгованість в сумі  14 215 грн. 81  коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8927 грн. 49 коп., яке обліковується як прострочене, 1499 грн. 63 коп. – заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 2635 грн. 56 коп. – пені, яку позивач просив стягнути з відповідача разом із судовими витрати по сплаті судового збору.   
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08липня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПРИВАТБАНК” заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 березня 2010 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8927 грн. 49 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПРИВАТБАНК” судові витрати в розмірі 1320 грн. 05 коп.
В задоволенні іншої частині позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовній вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано, що відповідно до положень ч. 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню за такими підставами.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам статті 263 ЦПК України судове рішення в оскаржуваній частині повністю відповідає.
Судом встановлено, що банк в позові зазначав, що 23 березня 2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 000 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для її авторизації, на яку було встановлено кредитний ліміт.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Банк вважав, що в такий спосіб між сторонами укладено кредитний договір про приєднання позичальника до вище вказаних документів, які є складовими цього договору, 
та у яких були узгоджені всі істотні умови. 

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість  ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 10.01.2020 становить 14 215 грн. 81  коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8927 грн. 49 коп., яке обліковується як прострочене, 1499 грн. 63 коп. – заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 2635 грн. 56 коп. – пені(а.с.8-14).

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк", а саме, лише щодо простроченого тіла кредиту в розмірі 8927,49 грн., суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ "ПриватБанк" не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, на підставі яких нарахована заборгованість по відсоткам та пені, а тому решту складових заборгованості вважав неузгодженими між сторонами. У підсумку суд визнав необгрунтованими вимоги позивача щодо заборгованості по відсоткам та пені. 

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на те, що вони відповідають наявним матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В апеляційній скарзі банк наголошує на тому, що умови договору були узгоджені Умовами та правилами надання банківських послуг, які суд не визнав складовими договору, оскільки вони не підписані відповідачем, а також довідкою про умови кредитування, яка містить істотні умови щодо відсотків і пені та яку банк надав як доказ до позовної заяви, але суд не визнав її належним та допустимим доказом погодження цих умов між сторонами.

Перевіривши ці доводи, колегія визнає їх необґрунтованими. 

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у пись-
мовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
З огляду на вказані норми, якими чітко унормовано письмову форму кредитного договору, суд обґрунтовано не визнав Умови та правила надання банківських послуг складовими кредитного договору між сторонами у справі, оскільки вони не підписані позичальником.
Крім того, банком долучено до позовної заяви копію редакції Умов та Правил, у якій йдеться посилання на ліцензію НБУ № 22 від 05.10.2011р., якої ще не могло бути у Приватбанку станом на час підписання відповідачем анкети-заяви від 23.03.2010р. ( а.с. 15-16).
В той же час, банк, долучаючи у справу додаткові письмові докази 19.06.2020р., надав у справу іншу редакцію Умов та Правил, у якій посилання йдеться вже на ліцензію НБУ № 22 від 29.07.2009р. ( а.с. 89).
Отже, у справу долучено одразу дві редакції Умов та Правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачем, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не визнав цей документ у жодній з редакцій як складову укладеного на підставі анкети-заяви від 23.03.2010р. договору. 
При цьому, колегія підтримує висновки суду, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Та встановлені колегією вище наведені обставини саме про це і свідчать.

Вказані висновки судом зроблено з урахуванням позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15),згідно з якою роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено й і це не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд з огляду на вказані обставини правильно визнав, що в даному випадку також 
неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

На користь вказаному свідчить розрахунок заборгованості, позовна заява та апеляційна скарга, у яких банк зазначає, що принаймні тричі з дня підписання відповідачем анкети-заяви ним було змінено розмір відсоткової ставки, а також змінювався порядок і формула нарахування відсотків. 
Колегія з огляду на вказані обставини визнає неспроможними доводи скарги про те, що суд мав стягнути заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими у відповідності до статті 625 ЦК України, оскільки банк нараховував за цією нормою фактично визначені ним з 01.04.2019р. в Умовах та правилах надання банківських послуг нові ставки процентів для картки «Універсальна» у розмірі 86,4 %, для картки «Універсальна голд» - 84,0 %, які не погоджувались з позичальником.

А з огляду на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд не міг стягнути 3 % річних, визначені статтею 625 ЦК України, оскільки банк пов`язував ці відсотки саме із встановленою на підставі договору ставкою 86,4 % як відповідальність за прострочений кредит, а не у встановленій законом ставці. Тобто таке самостійне нарахування судом прострочених процентів на підставі закону було б виходом за межі позовних вимог (підстав позову), що заборонено вище наведеними положення статті 13 ЦПК України. 

Банк наголошує в скарзі також на тому, що істотні умови договору були узгоджені у довідці про умови кредитування, яка була підписана відповідачем ( а.с. 16).

Так, Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», що надана позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Але суд, надавши їй оцінку та не взявши її до уваги, вказував, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цією Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду» ознайомлено відповідача під час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. 

Колегія погоджується з цими висновками суду з огляду на те, що анкета-заява підписана відповідачем 23.03.2010р., а Довідка про умови кредитування – 11.09.2010р., тобто через півроку після анкети-заяви, та в такому разі банк не довів, що вказана Довідка відноситься саме до цих правовідносин. 

Отже, ті обставини, що не підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи не можна визнати складовими кредитного договору як такі, що не є письмовою формою договору, як це передбачено у статті 1055 ЦК України, судом встановлені правильно. В цьому сенсі доводи банку про наявність договору приєднання є безпідставними. Та банком не надано достовірних, належних доказів тому факту, що Довідка про умови кредитування від 11.09.2010р. відноситься до анкети-заяви від 23.03.2010р., оскільки узгодження умов кредитного договору має передувати підписанню договору або підписуватись одночасно із анкетою-заявою. 
Інших доводів, які б спростовували висновки суду, апеляційна скарга не містить, а тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу колегія залишає без задоволення, а оскаржуване банком рішення – без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ,81-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 липня 2020 року у цій справі залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 23 листопада 2020 року.

Головуючий:                                                                        Маловічко С.В.

Судді:                                                                                        Гончар М.С.

                       Подліянова Г.С.