УХВАЛА
14 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 460/5445/18
провадження № 61-15586ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Яворівська районна державна адміністрація Львівської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ :
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2019 року позов  ОСОБА_1  задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року рішення Яворівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
20 жовтня 2020 року  ОСОБА_1  засобами поштового зв`язку, направила на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для надання оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України касаційної скарги.
У листопаді 2020 року до суду надійшла уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 , якою недоліки скарги не усунуто.
Так в касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в даному випадку існує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту другого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
За змістом пункту п`ятого частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Положення цих норм дають підстави для висновку, що скаржнику необхідно зазначити постанову Верховного Суду, в якій викладено правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, вказати з приводу застосування якої саме норми слід відступити від цього правового висновку та навести відповідне належне нормативно-правове обґрунтування.
ОСОБА_1 вважає, що від правового висновку Верховного Суду, яким на те, що: 
1.      ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків, оскільки не бере участь у вихованні дітей та їх утриманні;
2.      у постанові апеляційного суду зазначено, що судом першої інстанції не встановлено обставин, які свідчать про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні. Проте, на думку скаржника відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України;
3.      у постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що батько бажає брати участь у спілкуванні з дітьми, їх вихованні, але такі посилання ґрунтуються на голослівних показах відповідача;
4.      відповідач, будучи батьком неповнолітніх дітей, не зміг погасити заборгованість зі сплати аліментів;
5.      Львівський апеляційний суд не взяв до уваги висновок Органу опіки та піклування від 15 лютого 2019 року щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , з чим неможна погодитися, оскільки такі висновки Орган опіки та піклування надавав неодноразово. При розгляді цього питання посадова особа Органу опіки та піклування повідомила позивачу, що у разі явки відповідача для розгляду цього питання і його клопотання про можливість виправитися та бачитися з дітьми комісія не ставила б питання про позбавлення батьківських прав.
Верховний Суд зауважує, що скаржник в контексті вимог пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України не конкретизувала, від якого саме правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних відносинах вважає за необхідне відступити (не вказує номер справи, в якій цю постанову ухвалено); не зазначає, з приводу застосування якої саме норми права висловлений цей правовий висновок; відсутнє нормативно-правове обґрунтування доцільності відступу від цього правового висновку.
Натомість доводи скаржника зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи та доказів у справі, тобто, фактично до нового слухання справи.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності,  який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу  остаточності  рішень  суду.  Цей принцип  наголошує,  що  жодна  зі  сторін  не  має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду  просто  тому, що  вона  має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Вищенаведене дає підстави для висновку, що бажання повторного слухання справи не є безумовною підставою для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку, оскільки не входить до кола повноважень суду касаційної інстанції..
Таким чином, скаржник не виконала вимоги статті 392 ЦПК України щодо належного зазначення підстав касаційного оскарження.
За правилами статей 185, 393 ЦПК України якщо скаржник не усунув недоліки касаційної скарги у строк, встановлений судом, така касаційна скарга вважається неподаною та повертається скаржнику.
Оскільки станом на 14 грудня 2020 року недоліки касаційної скарги не були усунуті, тому касаційна скарга не може бути прийнята судом до розгляду та підлягає поверненню заявнику.
Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не позбавляє особу права на повторне звернення до суду з касаційною скаргою.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року повернути скаржнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                                А. А. Калараш