Постанова  
Іменем України
16 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 444/656/17
провадження № 61-18532св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,  
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - орган опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації Львівської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Татух Марія Дмитрівна, на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року у складі судді Зеліско Р. Й., постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Татух М. Д., на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, постанову Львівського апеляційного суду                від 02 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року               № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 . Цей будинок позивач успадкував після смерті дружини ОСОБА_5 , яка померла                          ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначає, що в успадкованому будинку зареєстровані відповідачі, які у вказаному житлі тривалий час не проживають, у ньому відсутні їхні речі та вони не несуть жодних витрат по утриманню будинку. Усі фактичні витрати з утримання житлового приміщення несе ОСОБА_1 як власник будинку. 
Вважає, що реєстрація місця проживання відповідачів є для нього перешкодою для належного розпорядження і користування житловим будинком, порушує його право власності, гарантоване законом.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 ,                        ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 21 травня                  2018 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 як власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки, відповідачі відсутні, не проживають за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, наявні правові підстави для задоволення позову.
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подали апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про  задоволення позову. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Татух М. Д., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій,  ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні  позову.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просив касаційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржувані судові рішення.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України(тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
05 лютого 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що власником житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданим 04 лютого 2016 року державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О. Я., та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 червня 2016 року № 62109467.
Відповідно до довідки від 28 липня 2016 року № 695/02-28, виданої Грибовицькою сільською радою Жовківського району Львівської області,                     за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,                         ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Судами встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не є і не були членами сім`ї позивача. Вони тривалий час у спірному будинку не мешкають, проживають у гуртожитку у місті Львові.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачі не є і не були членами його сім`ї, у належному йому будинку тривалий час не проживають, а реєстрація їхнього місця проживання у ньому створює перешкоди у користуванні будинком.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та                 ОСОБА_4 не є і не були членами сім`ї позивача.
Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі були членами сім`ї ОСОБА_5 на момент її смерті у розумінні приписів частини другої статті 64 ЖК УРСР, статті 3 Сімейного кодексу України, вели з нею спільне господарство, були з нею пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом із тим, частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.  
Судами встановлено, що відповідачі у спірному будинку не мешкають понад один рік, проживають у гуртожитку у місті Львові. При цьому наявність поважних причин їх не проживання у спірному житловому приміщенні не доведена. 
При таких обставинах, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вірно виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки за встановлених судом обставин цієї справи право власності позивача на житлове приміщення (будинок) підлягає захисту.
Згідно з вимогами частин другої, четвертої статті 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, § 41 та § 44).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Законність втручання у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач довів належними та допустимими доказами, що позбавлення відповідачів, які не є членами його сім`ї, права на проживання у спірному будинку викликано необхідністю використання ним вказаного житла для особистого проживання, а відповідачі заважають позивачу реалізувати повноваження власника будинку.
При цьому судами встановлено, що тривалий час відповідачі не проживають в спірному будинку, мають інше житло.
При таких обставинах колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій питання втручання у право на житло відповідачів та право на повагу до їх приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції було належним чином оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Аргументи касаційної скарги про те, що факт не проживання відповідачів у спірному будинку обумовлений поважними причинами, спростовуються матеріалами справи та встановленими судами попередніх інстанцій обставинами. 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Татух Марія Дмитрівна, залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 21 травня                2019 року, постанову Львівського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                                               С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун