?
УХВАЛА

18 листопада 2020 року 
м. Київ
Справа №  904/2440/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Ткач І.В. - головуючий, Кондратова І.Д., Стратієнко Л.В.,
за участю секретаря судового засідання Співака С.В.,

представників учасників судового процесу:
позивача - ОСОБА_5,
відповідачів: 1. ОСОБА_7 , 2. ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2020
(судді Верхогляд Т.А., Вечірко І.О., Парусніков Ю.Б.)
у справі №904/2440/19 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовом ОСОБА_2 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес", 2. ОСОБА_3 
про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 31.01.2017 та визнання недійсним та скасування рішення зборів учасників №31/01/17-1 від 31.01.2017,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

1.1. ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ,) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" (далі - відповідач - 1, ТОВ "СФГ Гермес") та ОСОБА_3 (далі - відповідач - 2, ОСОБА_3 ) в якій, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, а також клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "СФГ Гермес" від 31.01.2017, який укладено між ним та ОСОБА_3 , визнати недійсним та скасувати рішення загальних зборів учасників ТОВ "СФГ Гермес", оформлене протоколом №31/01/17-1 від 31.01.2017, а також скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів та внесення змін до відомостей щодо юридичної особи ТОВ "СФГ Гермес" від 03.02.2017 за №12141050008000804.

1.2. Позовна заява мотивована тим, що згідно з вимогами статуту ТОВ "СФГ Гермес" спірний правочин підлягав нотаріальному посвідченню. Отже, недотримання нотаріальної форми є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "СФГ Гермес" від 31.01.2017.

1.3. Позивач також стверджує, що спірний правочин укладено з порушенням ч. 3 ст. 147 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", а також п. 5.4 статуту ТОВ "СФГ Гермес". 

На момент укладення договору купівлі-продажу відчужувана позивачем частка в розмірі 94% статутного капіталу ТОВ "СФГ Гермес" не була внесена позивачем і станом на 31.01.2017 статутний капітал товариства не був сформований.

З огляду на зазначені підстави для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу частки позивач просив також визнати недійсним та скасувати рішення зборів учасників товариства від 31.01.2017 (оформлене протоколом № 31/01/2017-1), яке по суті прийнято за наслідками недійсного договору купівлі-продажу. 

1.4. Оскільки за результатами укладення спірного договору та прийняття оскаржуваного рішення проведено реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу ТОВ "СФГ Гермес", позивач просив також скасувати відповідну державну реєстраційну дію від 03.02.2017 за №12141050008000804.

2. Стислий виклад змісту ухвалених у справі судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської  області від 26.11.2019  у задоволенні позову відмовлено. 

2.1.1. Рішення мотивоване недоведеністю позовних вимог. За висновками суду першої інстанції чинним на час укладання спірного правочину законодавством для договорів такого виду не було встановлено обов`язкової нотаріальної форми, доказів досягнення сторонами домовленості щодо нотаріального посвідчення спірного договору суду не надано.

Поведінка позивача у спірних правовідносинах свідчить про те, що продаж частки в статутному капіталі товариства є виключним волевиявленням єдиного учасника товариства - позивача, який і був ініціатором винесення відповідного питання на розгляд зборів учасників від 31.01.2017, особисто брав участь у цих зборах, підписував протокол та договір купівлі-продажу, гарантуючи, що передача частки здійснюється з урахуванням положень ст. 53 Закону України "Про господарські товариства".

Аргументи та докази позивача, зокрема щодо шлюбних взаємовідносин та обставин поділу спільного набутого майна подружжя - позивача та ОСОБА_4 не входять до предмета доказування у цій справі. Доводи позивача щодо нездійснення відповідачем-2 оплати за договором не є підставою для визнання його недійсним, а встановлення обставин виконання договірних зобов`язань також не є предметом спору у справі. 

2.2. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2020 рішення суду першої інстанції залишено без змін. 

В цілому погодившись з висновками місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначив також таке. 

Підписання позивачем як учасником та  директором ТОВ "СФГ Гермес" фінансової звітності з відомостями про розмір неоплаченого статутного капіталу, підписання ним договору купівлі-продажу від 31.01.2017 із запевненням нотаріуса, що передача частки здійснюється з урахуванням положень ст. 53 Закону України "Про господарські товариства", підписання протоколу загальних зборів від 31.01.2017, статуту товариства в новій редакції,  вчинення ним дій щодо реєстрації змін в установчі документи, реєстрацію яких він оскаржує, свідчать  про безпідставність доводів скаржника щодо  укладення такого правочину з порушеннями вимог  ч. 3 ст. 147 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 53 Закону України "Про господарські товариства".

3. Стислий виклад вимог касаційної скарги та аргументів учасників справи

3.1. Не погоджуючися з постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2020 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції або ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 

У судовому засіданні суду касаційної інстанції представник позивача уточнив вимоги касаційної скарги та просив скасувати постанову апеляційного господарського суду, а справу направити на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.

3.2. Підставою касаційного оскарження скаржник зазначив пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 

3.2.1. Згідно з доводами скаржника, суд апеляційної інстанції безпідставно залишив без розгляду заяви представника позивача про проведення судового засіданні в режимі відеоконференції та відкладення розгляду справи, порушивши ч.6 ст.4 ГПК України. У зазначеному аспекті позивач також покликається на те, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у справі №5023/5847/11 у подібних правовідносинах застосував приписи ст.ст. 202, 216 ГПК України, відклавши розгляд справи, надаючи можливість учаснику справи скористатися своїми процесуальним правами. 

Крім того, залишаючи без розгляду зазначені вище клопотання позивача, суд апеляційної інстанції керувався нормативним актом, який втратив чинність, а саме Інструкцією з діловодства у господарських судах України, яка втратила чинність на підставі наказу Державної судової адміністрації №814 від 20.08.2019. Натомість, апеляційний суд повинен був застосувати приписи Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, у якій передбачено можливість надсилання до суду кореспонденції за допомогою електронної пошти. 

3.2.2. Скаржник також стверджує, що розглядаючи спір по суті, апеляційний господарський суд не врахував висновки щодо подібних правовідносин, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17.

Так, Центральний апеляційний господарський суд повинен був застосувати висновок  Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 у подібних правовідносинах та врахувати, що визнання нікчемного правочину недійсним є неналежним способом захисту. Отже, на думку скаржника, мотивувальна частина постанови суду апеляційної інстанції принаймні підлягала б викладенню у редакції зазначеної постанови Великої Палати, якщо суд апеляційної інстанції дійшов  висновку, що в позові ОСОБА_2 необхідно відмовити.

3.2.3. Не врахував суд апеляційної інстанції і постанову Верховного суду України від 08.04.2015 у справі №3-27гс15 у подібних правовідносинах. Скаржник стверджує, що у  цій постанові викладено висновок про необхідність нотаріального посвідчення спірного договору, на чому наполягає і позивач. 

3.2.4. Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилися і висновки Верховного суду України, викладені у постанові від 18.11.2014 у справі №3-182гс14.

Покликаючись на зазначену постанову, скаржник наполягає на тому, що вартість відчуження його частки очевидно не була співвмірною та пропорційною із загальною вартістю корпоративних прав, які отримав відповідач-2 за спірним договором. 

3.2.5. Скаржник також стверджує, що Центральний апеляційний господарський суд не врахував постанову Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №914/921/19 щодо застосування принципів справедливості, добросовісності та розумності у вирішенні корпоративних спорів. 

3.3. У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 заперечує проти доводів та вимог касаційної скарги позивача та просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 

3.3.1. Відповідач-2 не погоджується з доводами скаржника щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та зазначає, що аналіз Наказу Державної судової адміністрації України від 22.12.2018 №628 та Положення  про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (у відповідній редакції), дає підстави для висновку про те, що надсилання процесуальних документів в електронному вигляді передбачає використання сервісу "Електронний суд" з попередньою реєстрацією офіційної електронної адреси та з обов`язковим використанням власного електронного цифрового підпису. Ця позиція у повному обсязі відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 06.08.2020 у справі №160/1841/19.

3.3.2. Щодо доводів скаржника про порушення апеляційним судом норм матеріального права, то позиція відповідача-2 в цілому відповідає висновкам, здійсненим судами попередніх інстанцій у судових рішеннях, ухвалених за результатами розгляду справи. 

4. Позиція Верховного Суду

4.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

4.1.1. Згідно з приписами частин 1, 2 ст.300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

4.1.2. Як зазначено вище у п. 3.1 цієї ухвали, звертаючись до Суду з касаційною скаргою, позивач оскаржує лише постанову суду апеляційної інстанції та просить її скасувати, а справу направити на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

Касаційна скарга не містить аргументів скаржника щодо порушення норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції. Отже, Суд розглядає касаційну скаргу позивача в заявлених ним межах.

4.2. Щодо суті касаційної скарги

4.2.1.  Щодо доводів скаржника про порушення судом апеляційної інстанції ч.6 ст.4 ГПК України та неврахування висновку Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 09.04.2020 у справі №5023/5847/11 (п.3.2.1 цієї ухвали).

Стверджуючи про порушення права позивача на участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, скаржник покликається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив без розгляду його клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та про відкладення розгляду справи. 

Так, наявними у матеріалах справи документами підтверджується, що провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було відкрито 25.02.2020 згідно з ухвалою Центрального апеляційного господарського суду. Розгляд справи у судовому засіданні суду апеляційної інстанції було призначено на 08.04.2020. У зазначену дату розгляд справи не відбувся у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів, пов`язаних з поширенням коронавірусу Covid-19. 

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.04.2020 розгляд справи призначено на 27.05.2020 та доведено до учасників справи, що явка їх представників у судове засідання не є обов`язковою. 

У судове засідання апеляційного суду, що відбулося 27.05.2020, позивач та/або його представник не з`явилися. 

Водночас, суд апеляційної інстанції у постанові зазначив, що на адресу суду надійшло клопотання від 22.05.2020 про проведення розгляду справи 27.05.2020 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів, а 26.05.2020 - клопотання про відкладення розгляду справи у разі відмови в задоволенні клопотання від 22.05.2020. Обидва клопотання подано електронною поштою без засвідчення кваліфікованим електронним підписом представника позивача Кудрявцева О.В. 

Врахувавши те, що подані клопотання не підписані електронним цифровим підписом уповноваженої особи, суд апеляційної інстанції не вважав їх оригіналом електронного документа та не розглядав їх, зважаючи на неможливість ідентифікації особи, що їх підписала. При цьому суд керувався п.1.5.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 року №28. 

Скаржник правильно зазначає про помилковість застосування апеляційним судом зазначеної інструкції, зважаючи на втрату нею чинності згідно з наказом Державної судової адміністрації "Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України" від 20.08.2019 №814. 

Водночас, це не призвело до неправильного висновку щодо відсутності правових підстав для розгляду клопотань, про які йшлося вище, направлених на електронну адресу апеляційного суду без засвідчення їх електронним цифровим підписом відправника. 

Інструкція з діловодства в місцевих та апеляційних судах України визначає загальні правила ведення діловодства в місцевих та апеляційних судах України, регламентує порядок роботи з документами з моменту їх надходження чи створення до знищення в установленому порядку або передачі до державної архівної установи (п.2 розділу І Інструкції).

Інструкція встановлює порядок автоматизованої (електронної) обробки, обліку та контролю документів, судових справ за допомогою автоматизованої системи документообігу суду (далі - АСДС) і ведення діловодства в паперовій формі. Створення електронних документів здійснюється відповідно до Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг", "Про електронні довірчі послуги", наказу Міністерства юстиції України від 11 листопада 2014 року № 1886/5 "Про затвердження Порядку роботи з електронними документами у діловодстві та їх підготовки до передавання на архівне зберігання", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2014 року за №1421/26198 (п.3 Розділу І Інструкції).

Скаржник цілком правильно стверджує, що надсилання до суду кореспонденції за допомогою електронної пошти не заборонено. Водночас, позивач, аргументуючи свою позицію, не враховує ч.8 ст.42 ГПК України згідно з яким якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Це відповідає положенням Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг". Так, за приписами ст. ст. 6, 7 зазначеного законодавчого акта для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (ч.1 ст.6 Закону). Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.2 ст.6 Закону). Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги" (ч.1 ст.7 Закону).

У матеріалах справи наявні довідки, складені спеціалістами відділу документообігу та контролю Центрального апеляційного господарського суду від 22.05.2020 та від 26.05.2020 про те, що клопотання про розгляд справи №904/2440/19 в режимі відеоконференції, а також клопотання про відкладення розгляду справи, що надійшли на офіційну електронну адресу суду від імені ФОП ОСОБА_2 не містять кваліфікованого електронного підпису. 

Згідно з ч.2 ст.170 ГПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Відповідно до ч.4 ст.170 ГПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Отже, встановивши, що клопотання представника позивача, що надійшли на електронну адресу суду, не скріплені електронним цифровим підписом їх автора, суд апеляційної інстанції правильно залишив їх без розгляду. 

За приписами ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що явка учасників справи у судове засідання суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася, враховуючи відсутність передбачених законом підстав для обов`язкового відкладення розгляду справи апеляційним судом у зв`язку з неявкою позивача та його представника(ків), суд касаційної інстанції відхиляє аргументи скаржника про порушення апеляційним господарським судом ч.6 ст.4 ГПК України. Обставини, які б підтверджували обмеження апеляційним судом права позивача на участь у розгляді своєї справи, відсутні. Отже, доводи скаржника у цій частині не знайшли свого підтвердження. 

Безпідставним є також покликання скаржника у зазначеному аспекті на ухвалу Верховного Суду  від 09.04.2020 у справі №5023/5847/11, оскільки з інформації, яка міститься у комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду", клопотання про відкладення розгляду справи, які направлені на електронну адресу Верховного Суду у зазначеній справі, були скріплені електронним цифровим підписом заявника. Отже, обставини, за яких суд касаційної інстанції відклав розгляд відповідних клопотань у справі №5023/5847/11, не є подібними обставинам, про які йшлося вище. 

4.2.2. Стосовно доводів скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду та Верховного суду України, про які йшлося у пунктах 3.2.2 - 3.2.5 цієї ухвали, Суд зазначає таке. 

Згідно з п.1 ч.2 ст.287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Суд критично оцінює аргумент позивача про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17.

По-перше, правовідносини справ №904/2440/19 та №916/3156/17 не є подібними, зважаючи на різний зміст фактичних обставин справи та застосовані судами норми права. Так, у справі №916/3156/17 позивач просив визнати недійсним нікчемний договір про розірвання договору застави майнових прав, покликаючись на нікчемність договору, встановлену Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". У справі, яка розглядається, позивач зазначав про невідповідність спірного договору положенням статуту ТОВ "СФГ Гермес", при чому його доводи щодо конкретних пунктів статуту відповідача-1, яким не відповідає спірний договорів,  впродовж розгляду справи судом першої інстанції зазнавали зміни.

По-друге, непослідовною є позиція позивача, який у своїй касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційного суду, ухваливши нове рішення про задоволення позову, та водночас стверджує, що апеляційний суд повинен був відмовити позивачу у позові з інших підстав, про які йдеться у постанові Верховного Суду у справі №916/3156/17.

Нерелевантною для правовідносин, що склалися у цій справі, є і постанова Верховного суду України від 08.04.2015 у справі №3-27гс15 (п.3.2.3 цієї ухвали).

Предметом спору у зазначеній справі були вимоги позивача про визнання права власності на частку в статутному капіталі товариства та зобов`язання товариства внести зміни до статуту. Право на частку в статутному капіталі обґрунтовувалося укладенням договору купівлі-продажу частки у період з 1 червня 2005 року по 6 серпня 2007 року у простій письмовій формі.

Верховний суд України у постанові від 08.04.2015 аналізував положення ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у редакції, чинній на дату укладення договору.

Редакція ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", чинна на час укладення спірного договору у цій справі, не містить положень про надання реєстратору нотаріально посвідченого примірника договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства. Тому і висновки Верховного суду України, викладені у постанові від 08.04.2015, не можуть бути застосовані до правовідносин, що склалися у цій справі. Законодавством, чинним на 31.01.2017 не встановлено обов`язкового нотаріального посвідчення такого договору. 

Не беруться до уваги Судом і аргументи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного суду України від 18.11.2014 у справі №3-182гс14 (п.3.2.4 цієї ухвали).

По-перше, висновки у зазначеній справі є нерелевантними для цієї справи, зважаючи на неподібність правовідносин, які складають їх зміст. По-друге, висновки Верховного суду України є неактуальними, оскільки Велика Палата Верховного Суду відступила від них у постанові 24 квітня 2018 року у справі №925/1165/14.

Щодо застосування принципів справедливості, добросовісності та розумності у вирішенні корпоративних спорів, про які в тому числі зазначено у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №914/921/19 та які, за твердженням скаржника, не врахував суд апеляційної інстанції.

Принцип справедливості, добросовісності та розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту.

Верховний Суд, розглядаючи справу №914/921/19 (про скасування протоколу позачергових загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, відновлення стану установчих документів та майна товариства, який існував до складення протоколу) у контексті обставин справи, яка розглядалася (які є відмінними від обставин цієї справи) погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що розгляд питання щодо виходу учасника з товариства після прийняття рішення щодо переведення всіх активів товариства на іншу юридичну особу, суперечить засадам цивільного законодавства, а саме принципам справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені в ст. 3 ЦК України, та порушує права позивача, встановлені в ст. 10 Закону України "Про господарські товариства". Проте ці висновки суду касаційної інстанції зроблені за зовсім інших відмінних від цієї справи обставин. 

Крім того, скаржник у касаційній скарзі не обґрунтовує, що саме порушив суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого господарського суду, ухвалене у цій справі, а також яку норму права застосував з порушенням цих принципів чи не у відповідності до висновку Верховного Суду. 

Тобто аргументи скаржника, викладені у п.3.2.5 цієї ухвали, також не знайшли свого підтвердження. 

4.2.3. Відповідно до п.5 ч.1 ст.296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі   пункту 1   частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2020 у справі №904/2440/19.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1.          Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2020 у справі №904/2440/19 закрити. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий  суддя                                                                      І. Ткач

Судді                                                                                                    І. Кондратова

                                                                                                    Л. Стратієнко