ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 жовтня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 941/1548/19
провадження № 22-ц/4809/1030/20 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Карпенко О. Л., Мурашко С. І.,
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення завданої злочином шкоди за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2020 року (суддя Шаєнко Ю.В.), - 
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
ОСОБА_1 звернулась до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі – ПрАТ «УПСК») про стягнення з відповідача на свою користь 75 026,44 грн. у відшкодування завданої шкоди.
Пред`явлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що в 14 грудня 2017 року з вини громадянина ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ 2106, була скоєна дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої отримала тілесні ушкодження. Вироком Тернівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Відповідно до зазначеного судового рішення ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність винної у ДТП особи застрахована в ПрАТ «УПСК», тому обов`язок по відшкодуванню шкоди потерпілій покладається на страхувальника. 
Оскільки за твердженням позивача, внаслідок вчинення кримінального правопорушення їй було завдано матеріальну шкоду, пов`язану з лікуванням у розмірі 3626,44 грн., матеріальну шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності у розмірі 38 400,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 33000,00 грн., відбулось звернення до суду з даним позовом.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2020 року позов задоволено; стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 заподіяну шкоду, пов`язану з лікуванням в сумі 3626,44 грн.; заподіяну шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності в сумі 38 400,00 грн. та заподіяну моральну шкоду в сумі 33 000,00 грн.; здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та правової позиції Великої Палати Верховного Суду України, викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, цивільно-правову відповідальність за заподіяну позивачу шкоду має нести відповідач.
Суд дійшов висновку, що враховуючи фактичні обставини справи та доведення позивачем розміру заподіяної їй матеріальної та моральної шкоди, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2020 року, ПрАТ «УПСК» оскаржило його в апеляційному порядку. Згідно з поданою апеляційною скаргою просить оскаржуване рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «УПСК» відмовити у повному обсязі.
Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права призвело до неправильного вирішення спору.
Стверджує, що судом безпідставно не враховано вимог п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до яких для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування. Позивач до ПрАТ «УПСК» із заявою про страхове відшкодування не зверталася, у зв`язку із чим Страховик не приймав рішення про виплату чи відмову потерпілій у здійсненні страхового відшкодування. Зазначене свідчить про порушення позивачем законодавчо визначеного порядку отримання страхового відшкодування.
Крім того, скаржник наголошує, що відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню Страховиком, обмежений сумою у 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Таким чином, за умови, що розмір шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілої, складає 42 026,44 грн. (3 626,44 грн. (шкода, пов`язаної з лікуванням) + 38 400,00 грн. (шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності)), то розмір моральної шкоди мав розраховуватися наступним чином:42 026,44 грн. х 5 % = 2 101,32 грн. Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вищезазначену норму закону та стягнув з відповідача моральну шкоду у розмірі, що оцінений позивачем на власний розсуд.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
22 червня 2020 року, після усунення судом першої інстанції недоліків у оформленні матеріалів, справа надійшла до Кропивницького апеляційного суду.
Ухвалою від 23 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі; постановлено здійснювати апеляційний розгляд справи у порядку письмового провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
13 липня 2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.с. 73-75), відповідно до якого представник позивача зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо неподання ОСОБА_1 до ПрАТ «УПСК» заяви про страхове відшкодування не відповідають дійсності. Стверджує, що позивачем було подано заяву про здійснення страхового відшкодування безпосередньо до підрозділу страхової компанії, який знаходиться у м. Кропивницький. Зазначену обставину можуть підтвердити свідки, про виклик яких до апеляційного суду позивачем подано відповідну заяву (а.с. 78). Зважаючи на викладене, позивач просить провести апеляційний розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи.
У частині доводів апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судом першої інстанції моральної шкоди у заявленій у позові сумі, позивач акцентує увагу на тому, що відповідна позовна вимога обґрунтована тим, що моральна шкода позивачу спричинена не лише ушкодженням здоров`я, а і тим, що відповідач затягує виплату страхового відшкодування, що призвело до душевних страждань потерпілої. Отже, загальний розмір моральної шкоди у сумі 42 026,44 грн., складається з двох частин: 2101,32 грн. – моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та 30898,68 грн. - моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі загальної норми ст. 23 ЦК України через перенесені душевні страждання.
Зважаючи на викладене та беручи до уваги те, що відповідач у ході розгляду даної справи судом першої інстанції не заперечував ані щодо факту подання ОСОБА_1 заяви про виплату страхового відшкодування, ані щодо підстав і розміру пред`явленої до стягнення суми моральної шкоди, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
У період з 30 червня 2020 року по 31 липня 2020 року включно головуючий суддя у справі перебувала у відпустці на підставі відповідного наказу в.о. голови апеляційного суду.
Розглянувши заяву позивача про виклик свідків, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, враховуючи наступне.
Частиною 1 ст. 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. 
У поданій до апеляційного суду заяві про виклик свідків зазначається, що свідки - ОСОБА_1 та ОСОБА_1 можуть підтвердити те, що ОСОБА_1 подавала до регіонального підрозділу відповідача заяву про виплату страхового відшкодування.
Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу, з посиланням на вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та висновки Верховного Суду у спірних правовідносинах, стверджується про те, що обставини щодо подання чи неподання позивачем заяви про здійснення страхового відшкодування не мають значення для вирішення справи, оскільки відсутній обов`язковий досудовий порядок урегулювання даного спору. Тому дана обставина не підлягає встановленню і в суді апеляційної інстанції.
Оскільки, за доводами самого позивача, обставини, про які можуть повідомити свідки не мають значення для вирішення спору у даній справі, встановлені ч. 1 ст. 90 ЦПК України підстави для їх виклику до апеляційного суду відсутні.
При цьому, колегією суддів взято до уваги як процесуальні особливості розгляду справи судом апеляційної інстанції,так і вимоги ч. 6 ст. 279 ЦПК України, за якою суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Оскільки в ухвалі про відкриття апеляційного провадження у даній справі апеляційним судом наведено підстави розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 69), та зважаючи на відсутність належного обґрунтування скаржником доцільності та необхідності апеляційного розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін, 03 серпня 2020 року закінчено підготовчі дії у справі, про що постановлено відповідну ухвалу. Колегією суддів також звернуто увагу, що клопотання про виклик свідків було складовою відзиву на апеляційну скаргу, про що зазначено в додатку, дані матеріали отримані відповідачем, що доводиться відповідною квитанцією, заперечення на відзив не подавалися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.
Судами встановлено такі обставини
14 грудня 2017 року сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу «ВАЗ 2106», реєстраційний номер  НОМЕР_1 , під керуванням  ОСОБА_2 та транспортного засобу «Daewoo Lanos», реєстраційний номер  НОМЕР_2 , внаслідок якої пасажирка автомобіля «ВАЗ 2106»  ОСОБА_1  отримала тілесні ушкодження.
Відповідно до вироку Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2019 року у справі № 215/2247/18, залишеного без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2019 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст.286 КК України; у задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди відмовлено (а.с.7-11).
Розглядаючи цивільний позов у зазначеній кримінальній справі, судом було встановлено, що потерпілій ОСОБА_1 були заподіяні середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, більше 21 доби, тілесні у вигляді закритого перелому середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, гематома правого променевого нерва, косий перелом нижньої третини обох кісток лівого передпліччя зі зміщенням, перелом шилоподібного відростка лівої ліктьової кістки, підголовчатий перелом 2 п`ясткової лівої кисті зі зміщенням, перелом поперечних відростків тіла 4 поперекового хребця з обох сторін, лівого поперечного відростка тіла 5 поперекового хребця, перелом тіла крижа ліворуч. Встановлені наслідки, що призвели до тривалого розладу здоров`я, знаходяться у прямому причинному зв`язку з травмою, отриманою за умов ДТП 14 грудня 2017 року.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «УПСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1470539 від 02 лютого 2017 року. У полісі № АК/1470539 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зазначений ліміт відповідальності за заподіяну шкоду здоров`ю і життю у розмірі 200 000,00 грн. на одного потерпілого. За шкоду, заподіяну майну ліміт відповідальності складає 100 000,00 грн. на одного потерпілого. 
Зазначені вище обставини, в силу вимог ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню у даній справі.
Як вбачається з виписки з медичної карти стаціонарного хворого № У-15579, виданої КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2», ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 14 грудня 2017 року по 16 січня 2018 року (а.с. 12), що складає 34 календарні дні.
З вересня 2018 року позивачу була встановлена III група інвалідності. Згідно зі змістом довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААБ №564445 від 18 вересня 2019 року в результаті повторного огляду ОСОБА_1 з 01 вересня 2019 року до 01 жовтня 2020 року встановлена III група інвалідності (а.с. 13).
31 жовтня 2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом, стверджуючи, що саме відповідач має відшкодувати їй завдану внаслідок ДТП матеріальну та моральну шкоду. 
Відповідно до наведеного у позовній заяві розрахунку позивача, з яким погодився суд першої інстанції, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням, складає 3626,44 грн., а розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності позивача - 38400,00 грн.
Суд першої інстанції також погодився з тим, що неправомірними діями ОСОБА_2 позивачу була спричинена моральна шкода у розмірі 33 000,00 грн.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Частиною 1 ст. 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом, тобто Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-ІV).
Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-ІV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст/ 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IVстраховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії як потерпілого, так і страховика.
У п. 33.1.4 ст. 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення ДТП подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (п. 35.1 ст. 35).
Згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до п.п. 37.1.1, 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:
-  навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;
-  неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
При цьому зазначений у п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування  передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому, саме річний та трирічний строки звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальними і з їх спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Разом з тим, у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено також про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому, у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV  не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст. 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком, а щодо стягнення шкоди, спричиненої здоров`ю, - трьома роками.
Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року №465/4621/16-к, а у постанові від 11 грудня 2019 року № 465/4287/15 Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від зазначеної правової позиції.
Таким чином, попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика (або МТСБУ) із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35  Закону № 1961-IV загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.
У даній справі встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 14 грудня 2017 року, а позов до суду подано у жовтні 2019 року, тобто в межах установленого Законом № 1961-IV трирічного строку.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що страхове відшкодування може бути виплачене потерпілій особі виключно на підставі поданої такою особою до страхової компанії відповідної заяви.
Пунктом 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV, передбачено відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, а саме: шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий-фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відповідно до п. 24.2 ст. 24 Закону № 1961-IV мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.
У відповідності до п. 26.2 ст. 26 Закону № 1961-IV, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок ДТП, становить: у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.
Наведений у позовній заяві розрахунок завданої позивачу шкоди, пов`язаної з лікуванням у сумі 3 626,44 грн. та шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності в сумі 38 400,00 грн. відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи, а тому судом першої інстанції цілком обґрунтовано задоволено вимоги позивача у цій частині.
Позивачем також пред`явлено вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 33 000,00 грн.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї норми моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Позивач зазначає, що розмір своїх страждань позивач оцінює у пред`явленій до стягнення сумі на підставі ч. 3 ст. 23 ЦК України (в редакції, чинній на момент подання позову), згідно з якою моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела, що діями відповідача їй була завдана моральна шкода у пред`явленій до стягнення сумі.
Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції.
Питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано ст. 26-1 Закону № 1961-IV, згідно з якою, зокрема, Страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, посилався виключно на те, що моральна шкода завдана неправомірними діями ОСОБА_2 . При цьому, не посилався як на підставу своїх вимог на те, що моральна шкода спричинена затягуванням відповідачем виплати відшкодування, порушенням зобов`язань за договором страхування тощо.
Такі доводи були наведені позивачем лише у відзиві на апеляційну скаргу, а тому не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки вимога із зазначених підстав не була предметом розгляду суду першої інстанції.
Також слід врахувати, що всупереч вимогам процесуального закону щодо доказів і доказування у цивільному процесі, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про затягування відповідачем виплати страхового відшкодування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доречними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які унормовують стягнення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Тож рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про стягнення моральної шкоди не можна вважати законним та обґрунтованим.
Отже, враховуючи фактичні обставини справи, у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі,передбаченому ст. 26-1 Закону № 1961-IV, а саме: 42 026,44 грн. х 5 % = 2 101,32 грн.
В решті вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди з даного відповідача-страховика є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Допущені судом першої інстанції  порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у повному обсязі.
Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення – скасувати в частині задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 33 000,00 грн., задовольнивши зазначену вимогу частково в сумі 2 101,32 грн. та з інших підстав.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, апеляційним судом здійснено новий розподіл судових витрат у справі в частині сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити частково.
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2020 року скасувати в частині задоволення вимоги про стягнення у відшкодування моральної шкоди.
У зазначеній частині ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40, код ЄДРПОУ 20602681) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у відшкодування моральної шкоди 2 101,32 грн.  
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2020 року у не скасованій частині залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич
Судді О. Л. Карпенко
С. І. Мурашко