Постанова 
Іменем України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/3416/19
провадження № 61-3774св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                   Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                           ОСОБА_2 , який в ході розгляду справи уточнила, та остаточно просила:
-         визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доходи, отримані останнім, як фізичною особою-підприємцем та як фізичною особою, за період шлюбу, які перебували на рахунках в публічному акціонерному товаристві «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), акціонерному товаристві комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») та акціонерному товаристві «Креді Агріколь банк» (далі - АТ  «Креді Агріколь банк») в сумі -                             547 987 грн 76 коп.;
-         провести розподіл спільного майна подружжя та стягнути з                                 ОСОБА_2 на її користь 1/2 частини вказаних коштів в розмірі                              273 993 грн 88 коп.
Позов мотивований тим, що у період з 24 вересня 1988 року по 10 січня                      2017 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. 
В ході розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя їй стало відомо, що ОСОБА_2 у період шлюбу зареєструвався як фізична особа-підприємець та одночасно, з діяльністю як співвласник і директор товариства з обмеженою відповідальністю «Навіта Агро», здійснював іншу господарську діяльність та отримував доходи. 
Посилаючись на те, що вона має майнові права на доходи від підприємницької діяльності, отримані фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у період шлюбу, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада                       2019 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доходи, отримані  ОСОБА_2 , як фізичною особою-підприємцем та як фізичною особою, за період шлюбу, які перебували на рахунках в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Креді Агріколь банк» в розмірі                      273 993 грн 88 коп. Проведено розподіл спільного майна подружжя та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вказаних коштів у розмірі 273 993 грн 88 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність, від провадження якої у останнього на банківських рахунках, відкритих в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», АТ КБ «ПриватБанк» та АТ  «Креді Агріколь банк», перебували грошові кошти в сумі 547 987 грн 76 коп., які відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що грошові кошти в сумі 547 987 грн 76 коп., які перебували на банківських рахунках відповідача, є виключно його доходом, отриманим від підприємницької діяльності у період шлюбу. 
 
Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 10 200 грн за послуги правничої допомоги у суді першої інстанції.
 
Апеляційний суд, встановивши, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_2 поніс документально підтверджені витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 10 200 грн, наданої йому адвокатом                        Остапенко І. О., дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 141 ЦПК України, для стягнення з позивача на користь відповідача вказаної грошової суми. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та додаткову постанову цього ж суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у правовідносинах щодо того, які саме доходи фізичної особи-підприємця можна вважати спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі                               № 6-21-цс15, 13 червня 2016 року в справі № 6-1752цс15, в яких вказано, що майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У квітні 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що в ході розгляду справи ним було доведено факт того, що всі кошти витрачались в інтересах сім`ї та для забезпечення підприємницької діяльності. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 24 вересня 1988 року по 10 січня 2017 року сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі.
Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня                          2018 року здійснено поділ майна подружжя та визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_1 вартістю 750 750 грн.; автомобіль MAZDA-6, д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 28 493 грн 40 коп.; трактор «Беларус - 892» вартістю - 162 000 грн; грошові кошти в сумі 150 000 грн, прибуток товариства з обмеженою відповідальністю «Навіта Агро» за період січень - липень                     2016 року у вигляді дивідендів в сумі 399 972 грн 22 коп. Визнано за                    ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною вартістю 750 750 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною вартістю 750 750 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності та виділено їй в користування автомобіль «MAZDA-6, д.н.з. НОМЕР_1 . Припинено за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «MAZDA-6», д.н.з. НОМЕР_1 . Стягнуто з                                 ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації вартості                                1/2 частини автомобіля «Мазда 6» 141 246 грн70 грн. Визнано за                               ОСОБА_2 право власності на трактор «Беларус-892» вартістю 162 000 грн. Припинено за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини трактора «Беларус-892». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості 1/2 частини трактора «Беларус-892» 81 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини коштів, внесених як поворотна фінансова допомога відповідно до договору від 16 червня                                         2016 року в сумі 75 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини коштів від отриманого ним прибутку - дивідендів в товаристві з обмеженою відповідальністю «Навіта Агро» за період січень - липень 2016 року в сумі 199 986 грн11 коп.
У період з 18 березня 2003 року по 10 лютого 2017 року ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. 
На банківському рахунку № НОМЕР_2 , відкритому в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на ім`я фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в період з 10 вересня 2015 року по 05 серпня 2016 року перебували грошові кошти в сумі 331 963 грн 50 коп.; на банківських рахунках № № НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , відкритих в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 перебували грошові кошти в сумі 72 401 грн, 1 610грн та 72 401 грн; на банківських рахунках №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , відкритих в АТ «Креді Агріколь банк» на ім`я                                         ОСОБА_2 перебували грошові кошти в сумі 17 873 грн 33 коп., 12 026 грн 47 коп., 39 714 грн 46 коп., а всього - 547 987 грн 76 коп.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених в частині першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною другою статті 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. 
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що відомості про банківські рахунки ОСОБА_2 не дають змоги встановити, що кошти, які на них перебувають, відносяться саме до отриманих ним доходів, оскільки інформація, надана банками, свідчить лише про рух цих коштів на вказаних рахунках, в тому числі, сплата податків, комісій, винагород за користування рахунками, страхованих внесків, господарські витрати, оплата покупок, інші грошові перекази. 
 
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком апеляційного суду, що з вищевказаних відомостей не можна дійти висновку про те, що наявні на банківських рахунках грошові кошти не витрачалися сторонами на потреби сім`ї. 
 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про недоведеність ОСОБА_1 того, що грошові кошти в сумі 547 987 грн 76 коп., які перебували на банківських рахунках ОСОБА_2 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», АТ КБ «ПриватБанк» та АТ  «Креді Агріколь банк», є виключно його доходом, отриманим в період шлюбу. 
 
Доводи касаційної скарги з посиланням на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі                          № 6-21-цс15, 13 червня 2016 року в справі № 6-1752цс15, є безпідставними, оскільки у справі, що переглядається, апеляційний суд врахував, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказував, що грошові кошти, отримані від підприємницької діяльності та отримана заробітна плата, витрачались в інтересах сім`ї та для забезпечення тієї ж підприємницької діяльності. Доказів протилежного позивач не надала, що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. 
 
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустими доказами.  
У справі, що переглядається, ОСОБА_2 на підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги адвокатом Остапенко  І. О., надано детальний розрахунок, квитанції про сплату та акт прийому-передачі послуг за договором про надання адвокатських послуг від 04 липня 2019 року № 183.
 
За таких обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач поніс документально підтверджені витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 10 200 грн, які відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті                                 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами попередніх інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанова апеляційного суду та додаткову постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді :	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко   В. О. Кузнєцов