Постанова
Іменем  України 
 
24 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/10704/18
провадження № 61-18049св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Волинське регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року у складі судді Рудської С. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив поновити йому строк на звернення до суду з цим позовом, визнати недійсним договір-купівлі продажу будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений 05 грудня 2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_2 .
В обґрунтування позову зазначав, що 05 грудня 2005 року він як продавець уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , за умовами якого передав, а  ОСОБА_2 прийняла у власність вказаний житловий будинок вартістю 150 000 грн. Під час оформлення договору покупець сплатила йому 30 000 грн, а залишок в розмірі 120 000 грн повинна була сплатити одним платежем до 15 грудня 2005 року. 
Однак, виходячи зі змісту договору та реальної мети сторін в момент його укладення, такий правочин є незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним. Оспорюваний договір був фіктивним та вчинений з метою отримання відповідачами кредиту для розвитку бізнесу та передачі будинку в іпотеку банку. 
Будь-яких коштів на виконання умов договору він не отримував, а за усною домовленістю між ним та ОСОБА_2 , після виплати кредиту йому би повернули будинок. Згодом його невістка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 розірвали шлюб, а наприкінці 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його власності та на якій розташований житловий будинок, що є предметом оспорюваного договору.
Про фіктивність розписки про отримання ним 06 грудня 2005 року грошових коштів в розмірі 120 000 грн свідчить також та обставина, що кредитні кошти ОСОБА_2 отримала лише 07 грудня 2005 року, а на момент складення розписки у відповідачів були відсутні грошові кошти у зазначеному розмірі.
Положення пункту 4.1. договору купівлі-продажу, відповідно до якого сторони домовились, що проведення розрахунків (розстрочення платежу) за домовленістю сторін не впливає на набуття права власності покупцем, суперечить вимогам статей 655, 695 ЦК України і є недійсним в цій частині.
Від моменту укладення оспорюваного договору і до цього часу в будинку проживає він, після розлучення у ньому почав проживати його син ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріально у присутності сторін із роз`ясненням умов вчиненого правочину та його правових наслідків, нотаріусом було встановлено відповідність договору дійсним намірам сторін, тому відсутні правові підстави для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та його  фіктивність з огляду на недоведеність таких обставин.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року і постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суди не дослідили зібрані у справі докази, а також встановили обставини, які мають суттєве значення для справи, на підставі недопустимих доказів.
 
Відповідач ОСОБА_2 не надала належні і допустимі докази наявності в неї волевиявлення на придбання спірного будинку з метою проживання у ньому сім`ї.
 
Оспорюваний договір був укладений з метою отримання відповідачами кредиту. Будинок був зареєстрований за відповідачем, оскільки без набуття права власності та його реєстрації його неможливо було передати в іпотеку банку та отримати кредит.
 
ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання у спірному нерухомому майні лише 20 лютого 2007 року, тобто більше, ніж через рік з моменту укладення оспорюваного договору, що свідчить про укладення договору купівлі-продажу будинку з метою подальшого укладення кредитного договору.
 
Перебіг позовної давності розпочався з 2017 року, а не з моменту укладення оспорюваного договору у 2005 році, оскільки на той час він не міг підозрювати про можливість порушення його прав. Відтак висновки суду про те, що він дізнався про порушення своїх прав ще 05 грудня 2005 року, тобто в момент підписання договору купівлі-продажу будинку, не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи.
 
Суттєвим доказом, який не дослідили суди, є довідка банку від 20 березня 2018 року, відповідно до якої договір купівлі-продажу був укладений 05 грудня 2005 року, кредитний договір ОСОБА_2 уклала з банком 06 грудня 2005 року, тобто в день реєстрації права власності на будинок. Кошти на виконання умов кредитного договору ОСОБА_2 отримала 07 грудня 2005 року. Враховуючи наведене, у ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні грошові кошти на сплату вартості будинку.
 
Суди не встановили обставини того, що він за станом здоров'я (поганий зір та слух) не міг прочитати оспорюваний договір.
 
Він помилився щодо істинної правової природи договору купівлі-продажу, оскільки не знав, що такий договір не може укладатися на певний час.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження  у вказаній справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.
 
13 листопада 2019 року справа № 161/10704/18 надійшла до Верховного Суду.
 
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 направили відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                   в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що 05 грудня 2005 року ОСОБА_1 (продавець) уклав з  ОСОБА_2 (покупцем) договір купівлі-продажу з розстроченням платежу, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняла у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 180,7 кв. м і зобов`язався сплатити за нього 150 000 грн.
Згідно пункту 3.1.1. договору під час його оформлення покупець сплатила продавцю 30 000 грн. Сторони стверджують факт сплати цього платежу за проданий житловий будинок. Залишок суми 120 000 грн покупець сплачує продавцю одним платежем в термін до 15 грудня 2005 року з одночасним підтвердженням цього факту заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Покупець має право сплачувати відстрочену суму і раніше вказаного в договорі терміну.
Пунктом 4.1. договору передбачена домовленість сторін про те, що право власності на придбаний житловий будинок у покупця виникає з моменту державної реєстрації даного договору в державному реєстрі правочинів. Проведення розрахунків (розстрочення платежу) за домовленістю сторін не впливає на набуття права власності покупцем.
Згідно пунктів 6. 4., 6. 5. договору його сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу житлового будинку.
Відповідно до пункту 6.6. договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, нотаріусом роз`яснено. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.
Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначав, що оспорюваний договір купівлі-продажу будинку мав ознаки фіктивного та був спрямований на подальше отримання ОСОБА_2 кредиту, проте внаслідок укладення цього договору були порушені його законні права та інтереси. На виконання оспорюваного договору він не отримав грошові кошти від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому на підставі статей 655, 692 ЦК України він має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.
 
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Встановивши, що ОСОБА_1 за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів не довів, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлюються, з урахуванням тієї обставини, що спірний будинок був переданий у власність ОСОБА_2 , суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав фіктивності договору.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що він за станом здоров`я (поганий зір та слух) не міг прочитати оспорюваний договір, що є підставою для визнання його недійсним з огляду на те, що відповідно до листа КЗ «Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 18 травня 2018 року, станом на грудень 2005 року у ОСОБА_1 були діагностовані: гіперімія обох очей, початкова катаракта лівого ока, деструкція скловидного тіла лівого ока, проте як зі змісту цього листа, так з інших наданих позивачем доказів не встановлено, що внаслідок зазначених захворювань він не міг прочитати текст оспорюваного договору, зрозуміти та усвідомити його зміст. 
 
Окрім того, відповідно до договору купівлі-продажу, він підписаний сторонами у присутності приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинської Н. І., яка встановила особи сторін договору та їх дієздатність.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, їм надана належна оцінка судом апеляційної інстанції, вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті                 і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                       ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд                         у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков