ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/10245/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
О. О. Мамалуй - головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець
за участю секретаря судового засідання _ В.В. Шпорт,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020р.
у складі колегії суддів: М. Л. Яковлєв - головуючий, А. І. Мартюк, Є. Ю. Шаптала
та на рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2019р.
суддя: Л. Г. Пукшин
за позовом Державної іпотечної установи	
до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб; 2. Національний банк України про припинення зобов`язання за участю представників:  від позивача: В.С. Дяченко, О.Ю. Вичівська,      від відповідача: О.О. Шутов, від третьої особи-1: Т.В. Кустова, від третьої особи-2: Л.М. Гузієнко	

ВСТАНОВИВ:

1.          Короткий зміст позовних вимог

Державна іпотечна установа звернулася до господарського суду з позовом до ПАТ "Дельта Банк", в якому просила визнати припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед ПАТ "Дельта Банк" щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій "В3", "С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", А3", "В3", "С3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року.

Позов мотивовано тим, що Державна іпотечна установа звернулася до ПАТ "Дельта Банк" із заявою про зарахування зустрічних вимог №4857/15/1 від 25.06.2019р. на підставі ст. 601, ч. 4-1 ст. 602 Цивільного кодексу України, п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб". Проте ПАТ "Дельта Банк" повідомило Державну іпотечну установу про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 60 159 773,00 грн. 

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.11.2019р. у справі №910/10245/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020р., позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Визнано припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед ПАТ "Дельта Банк" щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій "В3", "С3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", А3", "В3", "С3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року. Стягнуто з ПАТ "Дельта Банк" на користь Державної іпотечної установи витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

Судові рішення мотивовані обґрунтованістю позову з посиланням на п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Господарський суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що в силу ст. 601 ЦК України та п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" зобов`язання позивача перед відповідачем щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серій "B3", "C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року у загальному розмірі 60 159 773,00 грн. припинилися зарахуванням зустрічних однорідних вимог.  

Апеляційний господарський суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та відхилив посилання відповідача на положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» №590-ІХ від 13.05.2020, оскільки, по-перше, суд першої інстанції керувався чинним законодавством на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та у відповідності до нього, по-друге, односторонній правочин позивача, яким є заява про зарахування однорідних зустрічних вимог від 25.06.2019р., відповідачем в судовому порядку не оскаржувався та на момент його вчинення вказані відповідачем норми Закону не існували.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

ПАТ "Дельта Банк", не погоджуючись з рішенням та постановою, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. 

Скаржник визначає підставами касаційного оскарження судових рішень пункти 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України та зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми пп. 17 п. 10 Розділу І та п. 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" №590-ІХ від 13.05.2020р., п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р. за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах. 

Також скаржник посилається на порушення судом п. 4-1 ч. 1 ст. 602 ЦК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах у системному правозастосуванні з п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р.

Скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми ч. 3 ст. 3 ГПК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16.01.2020р. у справі №908/1188/19, від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18.

ПАТ "Дельта Банк" вказує, що документи та обставини, які ними підтвердженні, судами попередніх інстанцій, в порушення вимог ст. ст. 13, 73, 74, 76, 237, 269 ГПК України, не досліджувались та їм не надавалася правова оцінка.

Скаржник зазначає, що у зв`язку з набранням чинності з 23.05.2020р. Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р. виникла необхідність відступлення від висновків щодо застосування положень п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №629-VIII від 16.07.2015р., викладених, зокрема у рішеннях по справах №№ 910/12608/17, 910/4413/17, 910/1340/18, 910/10418/18, 910/1234/19 з аналогічних спірних правовідносин.

ПАТ "Дельта Банк" звертає увагу, що висновок суду апеляційної інстанції суперечить вимогам ст. ст. 9, 129 Конституції України, ст. ст. 11, 18, 284 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 1, 19 Закону України "Про заставу", ст. ст. 572, 589 ЦК України.

У додаткових поясненнях скаржник повторно наполягає на тому, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги відсутність остаточного рішення у даній справі та помилково не застосовано п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р.

4. Позиції інших учасників справи

Державна іпотечна установа у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти її змісту та вимог і вказує, що оскаржувані судові рішення є обґрунтованими, ґрунтуються на засадах верховенства права та ухвалені відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Національний Банк України у відзиві на касаційну скаргу та в додаткових поясненнях вважає скаргу обґрунтованою та просить задовольнити її вимоги, оскільки судом апеляційної інстанції було порушено норми матеріального права.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у відзиві на касаційну скаргу та в додаткових поясненнях підтримує доводи скаржника та просить скаргу задовольнити в повному обсязі.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

27 лютого 2013 р. між Державною іпотечною установою як клієнтом (далі - позивач) та ПАТ "Дельта Банк" (далі - відповідач) був укладений договір банківського рахунку №26/995-070, за умовами якого відповідач відкриває позивачу поточний рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги.

За п. 1.2 договору відповідач зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять позивачу, виконувати розпорядження позивача щодо перерахування відповідних сум з рахунків та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

Договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом одного року. У випадку відсутності заяви банку\клієнта про розірвання договору в термін 30 календарних днів до дати його припинення, термін дії цього договору вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо сторони не передбачать іншого (п. 7.1 договору).

26 грудня 2013 року правлінням Державної іпотечної установи було прийнято рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3".

У пункті 4.2 Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року наведено параметри випуску облігацій, а саме:
- характеристика облігацій: серія "Z2" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія "A3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням;    серія "B3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія "C3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням; серія "D3" - іменні, відсоткові, з додатковим забезпеченням;
- кількість облігацій: 50 000 штук відсоткових іменних облігацій, у тому числі: серія "Z2" - 10 000 штук; серія "A3" - 10 000 штук; серія "B3" - 10 000 штук; серія "C3" - 10 000 штук; серія "D3"    - 10 000 штук;
- номінальна вартість облігацій (серій "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3"): 100 000,00 грн.;
- загальна номінальна вартість випуску облігацій: 5 000 000 000,00 грн., в тому числі: серія "Z2" - 1   000 000 000,00 грн; серія "A3" - 1   000   000 000,00 грн; серія "B3" - 1   000 000 000,00 грн; серія "C3" - 1 000   000 000,00 грн; серія "D3" - 1 000   000 000,00 грн.

Згідно з п. 4.8 Проспекту емісії виплата відсоткового доходу здійснюється за рахунок коштів емітента в національній валюті депозитарною установою, з якою власник облігацій уклав договір про обслуговування рахунку у цінних паперах. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок власника облігацій. Виплата відсоткового доходу за облігаціями здійснюється з періодичністю один раз на півроку. Виплата відсоткового доходу здійснюється на підставі реєстру власників, який складає Центральний депозитарій ПАТ "НДУ" на момент завершення операційного дня, що передує даті початку відповідної виплати (даті останньої виплати).

За змістом п. 4.8 Проспекту емісії, для одинадцятого відсоткового періоду емітент встановлює такі умови виплати відсоткового доходу:
- для облігацій серії "В3": для одинадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 25.06.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн;
- для облігацій серії "С3": для одинадцятого відсоткового періоду датою закінчення виплати відсоткового доходу визначено 25.06.2019, розмір виплати відсоткового доходу на одну облігацію становить 4 736,99 грн.

Судами встановлено, що відповідач є власником цінних паперів, емітованих позивачем, а саме іменних відсоткових облігацій серії "B3" в кількості 10 000 загальною номінальною вартістю 1 000   000 000,00 грн, серії "С3" в кількості 2 700 загальною номінальною вартістю 270 000 00,00 грн.

Таким чином, позивач мав зобов`язання перед відповідачем щодо виплати відсоткового доходу з відсоткових іменних облігацій згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року, зокрема, щодо виплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями серії    "B3", "C3" у загальному розмірі 60    159 773,00 грн.

Постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015р. №150 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015р. "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк", яким з 03.03.2015р. розпочато процедуру виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03.03.2015р. по 02.06.2015р. включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням №71 від 08.04.2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб тимчасову адміністрацію у в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено до 02.09.2015р. включно, а рішенням №147 від 03.08.2015р. тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" продовжено до 02.10.2015р.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015р. №664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 02.10.2015р. №181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" строком з 05.10.2015р. по 04.10.2017р., призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

Відповідно до довідки ПАТ "Дельта Банк" вих. №05-3260387 від 01.04.2016р. Державну іпотечну установу було включено до сьомої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів; загальна акцептована сума кредиторських вимог Державної іпотечної установи становить 3 332 921 190,01 грн.

25 червня 2019 р. Державна іпотечна установа звернулася до ПАТ "Дельта Банк" із заявою №4857/15/1 про зарахування зустрічних однорідних вимог по сплаті відсоткового доходу за одинадцятий період за облігаціями серій "B3", "C3" згідно Проспекту емісії в сумі 60 159 773,00 грн.

ПАТ "Дельта Банк" листом №3291 від 24.07.2019р. повідомило Державну іпотечну установу про відсутність правових підстав для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 60 159 773,00 грн, оскільки таке зарахування в період, після затвердження ліквідаційної маси, може призвести до порушення прав інших кредиторів відповідача. Станом на момент звернення позивача з заявою здійснюється задоволення вимог кредиторів третьої черги відповідно до рішення Виконавчої дирекції ФГВФО №4 від 14.01.2016р., можливість позачергового задоволення вимог кредиторів за рахунок зарахування зустрічних вимог не передбачена нормою спеціального законодавства.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. 

За положеннями ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, не допускається, за винятками випадків, установлених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Задовольняючи позовні вимоги про визнання припиненим зобов`язання Державної іпотечної установи перед ПАТ "Дельта Банк" щодо сплати відсоткового доходу за одинадцятий відсотковий період за облігаціями, господарський суд першої інстанції керувався положеннями п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення, з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. 

За змістом абзаців 10-13 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення судового рішення, обмеження, встановлені вказаним пунктом, не поширюються на зобов`язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов`язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:
-          за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;
-          кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.
Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов`язаними з банком особами. 

Отже, наведеними нормами передбачено можливість здійснення зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, в процедурі ліквідації останнього за наявності певних спеціальних умов, необхідних для здійснення такого зарахування.

Місцевим господарським судом встановлено, що станом на дату звернення позивача до відповідача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог позивач був кредитором відповідача за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013р., умови якого надають можливість договірного списання коштів з рахунку (вимоги на суму 3 332 921 190,01 грн акцептовані та включені до реєстру), грошові кошти спрямовувались на погашення зобов`язань позивача за емітованими ним борговими цінними паперами (облігаціями серії серій "B3", "C3" згідно Проспекту емісії облігацій серії "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3" Державної іпотечної установи 2013 року), на дату початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідача з ринку кошти перебували на поточному рахунку позивача, а позивач не є особою, пов`язаною з відповідачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що зарахування спірних вимог не суперечить приписами п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як вбачається з постанови апеляційного господарського суду, даний суд також керувався положеннями п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення місцевим господарським судом.

Апеляційний суд вказав, що відповідачем не спростовано обставини наявності у сторін зустрічних однорідних вимог, як і наявності умов, необхідних для зарахування зустрічних однорідних вимог, що передбачені п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання відповідача на норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №590-ІХ від 13.05.2020, апеляційним господарським судом відхилено, оскільки суд першої інстанції керувався чинним законодавством на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та у відповідності до нього; порушень або невірного застосування норм матеріального права при прийняті судового рішення не встановлено, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України, а також у даному випадку для застосування вказаних норм під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Також апеляційний господарський суд зазначив, що односторонній правочин позивача, яким є заява про зарахування однорідних зустрічних вимог від 25.06.2019, відповідачем в судовому порядку не оскаржувався та на момент його вчинення вказані відповідачем норми Закону не існували.

Верховний Суд звертає увагу, що 23.05.2020р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" від 13.05.2020 №590-ІХ.

Згідно з пп. 17 п. 10 Розділу І Закону України №590-ІХ від 13.05.2020 абзаци десятий - тринадцятий ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виключено.

Тобто, на момент розгляду даної справи судом апеляційної інстанції п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не містив наведених вище абзаців щодо випадків непоширення обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у зобов`язаннях, стороною яких є неплатоспроможний банк.

Відповідно до ч. ч. 1, 2  ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 

В пункті 5 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р. визначено, що судові провадження, розпочаті до набрання чинності цим Законом, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

На вказану норму посилався і відповідач у поясненнях до апеляційної скарги (а. с. 145-147 т. 2).

Проте апеляційний господарський суд, ухвалюючи постанову та даючи оцінку тим обставинам, чи суперечить зарахування спірних вимог приписами п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не врахував наведених вище норм п. 5 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р., а тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

В силу ст. 11 ГПК України апеляційний господарський суд повинен був переглядати дану справу відповідно до законів України, в тому числі відповідно до Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р. 

Частина 6 ст. 11 ГПК України надає суду право не застосовувати закон чи інший правовий акт у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Тобто відхиляючи посилання відповідача на норми вказаного Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р., апеляційний господарський суд мав обґрунтувати, чому саме він не застосовує положення п. 5 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р. Проте суд обмежився посиланням на ст. 277 ГПК та вказівкою на те, які норми існували на момент ухвалення судового рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм пп. 17 п. 10 Розділу І та п. 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" №590-ІХ від 13.05.2020р., п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р. знайшли своє підтвердження при касаційному перегляді.

При цьому, Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від висновків щодо застосування положень п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", викладених у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 910/12608/17, від 31.05.2018 у справі №910/4413/17, від 10.04.2019 у справі №910/1340/18, від 09.04.2019 у справі №910/10418/18, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" №590-ІХ від 13.05.2020р. набрав чинності після ухвалення остаточних рішень у даних справах.

Крім того, у справі №910/1234/19 не приймалася Верховним Судом постанова та не застосовувались положення п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому посилання скаржника на необхідність відступити від висновку, викладеного у даній справі, є необґрунтованим.

Також Суд відхиляє аргументи скаржника про те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми ч. 3 ст. 3 ГПК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16.01.2020р. у справі №908/1188/19, від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18, оскільки у вказаних постановах викладено висновки щодо застосування положень Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з ч. 4 ст. 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 

Оскільки суд апеляційної інстанції не врахував норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності" №590-ІХ від 13.05.2020р. та не надав оцінку спірним правовідносинам з огляду на п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції Закону України №590-ІХ від 13.05.2020р., постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги та дії, які повинен виконати суд апеляційної інстанції при новому розгляді

Виходячи з вищевикладеного, з дотриманням передбачених ГПК України меж перегляду судових рішень, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Господарський суд апеляційної інстанції в постанові припустився порушень норм матеріального та процесуального права та дійшов до недостатньо обґрунтованих висновків про наявність підстав для залишення без змін оскаржуваного судового рішення про задоволення позову.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід взяти до уваги викладене у цій постанові, застосувати норми законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного розгляду даної справи.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами нового розгляду.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020р.у справі №910/10245/19 скасувати.

Справу №910/10245/19 передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                О. О. Мамалуй

Судді                                                                                О. М. Баранець

                                                                                          В. І. Студенець