Справа № 761/1619/20                                                    Головуючий 1 інстанція- Осаулов А.А.
Провадження № 22-ц/824/13918/2020                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
16 грудня 2020 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левчишиної Олени Валентинівни на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 17 січня 2019 року біля будинку по вул.Грушевського 9 у м.Києві сталася ДТП в результаті якої вона отримала тілесні ушкодження. ДТП сталася внаслідок того, що відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Toyota Camry» р.н. НОМЕР_1 та здійснюючи поворот ліворуч на вул.Грушевського, у порушення вимог п.16.9 ПДР України, не надав перевагу їй як пішоходу, яка переходила регульований пішохідний перехід на зелений сигнал світлофора, внаслідок чого здійснив наїзд на неї передньою частиною автомобіля. Вина ОСОБА_2 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Печерського районного суду м.Києва від 19 квітня 2019 року.
Вказувала, що внаслідок ДТП вона отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, саден і забою м`яких тканин голови, забою лівого кульшового суглобу та поперекового відділу хребта ібула доставлена з місця пригоди до КМКЛ №17, де перебувала на стаціонарному лікуванні. В результаті ДТП їй  спричинено матеріальну шкоду у розмірі 13800 грн., що становить вартість реабілітації у санаторії. Окрім того, їй завдано моральної шкоди, бо ДТП негативно вплинула на її психічне здоров`я, змінивши нормальне життя, порушивши сон, звичний щоденний розпорядок життя та побуту. Протягом кількох місяців після ДТП вона уникала транспортних засобів, які сприймалис нею як небезпека для життя і здоров`я. Такі переживання справляють на неї тяжкий емоційний вплив та завдають душевних страждань. Також, її обурила поведінка правопорушника, який не намагався надавати допомогу, усунути або якимось чином компенсувати наслідки пригоди, а жодних реальних дій з боку відповідача вчинено не було. Завдану моральну шкоду оцінила у розмірі 50076 грн.
Відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_2 була застрахована за полісом 
                                                                        -  2  -
обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/9193849 в межах ліміту 100000 грн. у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».
У зв`язку із наведеним, просила стягнути із  ОСОБА_2 на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 50076 грн., вартість проведеного дослідження з метою визначення розміру моральної шкоди у сумі 4173 грн., а також витрати на правову допомогу у справі щодо ДТП в розмірі 15700 грн., та стягнути із ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на її користь матеріальну шкоду в розмірі 13800 грн.; стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу пропорційно до розміру позовних вимог.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн.В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивачка  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що суд надав перевагу одним доказам перед іншими без зазначення мотивів такого рішення. Зокрема, відхиливши висновок соціально-психологічного дослідження № 05-09-19 від 12 вересня 2019 року, яким визначено розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд формально зазначив про невідповідність цього доказу вимогам ст.76 ЦПК України, однак у чому полягає невідповідність не вказав. Як і не врахував, що цей доказ відповідачем не спростовано. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд послався на засади справедливості і розумності, уникнувши детального аналізу та оцінки моральних страждань потерпілої. Наведене у сукупності свідчить про порушення права позивачки на справедливий суд. Окрім того, суд у рішенні обійшов увагою вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, що суперечить ст.137 ЦПК України. Відповідачами не заявлялося клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу, а позиція суду, який частково задоволивши вимоги не стягнув цих витрат, суперечить закону.
Відповідач ОСОБА_2  подав відзив на апеляційну скаргу, в якому послався, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення в частині стягнення з нього моральної шкоди, визначивши її розмір у сумі 20000 грн. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не відповдіають матеріалам справи, бо на його думку не доведено розмір моральної шкоди у сумі 50076 грн., як і понесення нею витрат на правничу допомогу.
Відповідач ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні вимог до страхової компанії, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Позивачка ОСОБА_1 подала відповідь на відзив ОСОБА_3  із запереченнями проти його доводів.
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 83749 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою
                                                                        -  3  -
передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Клопотання позивачки про розгляд даної справи з повідомленням (викликом) сторін вирішене судом в ухвалі про призначення справи до розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 січня 2019 року близько 15 години 30 хв. біля будинку по вул.Грушевського 9 у м.Києві сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті якої позивачка  ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. ДТП сталася внаслідок того, що відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Toyota Camry» р.н. НОМЕР_1 та здійснюючи поворот ліворуч з прилеглої території на вул.Грушевського, у порушення вимог п.16.9 ПДР України, не надав перевагу ОСОБА_1  як пішоходу, якапереходила регульований пішохідний перехід на зелений сигнал світлофора, внаслідок чого здійснив наїзд на неї передньою частиною автомобіля.
Вина відповідача ОСОБА_2 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Печерського районного суду м.Києва від 19 квітня 2019 року, якою останнього звільнено його від адміністративної відповідальності у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.
В результаті ДТП, позивачка отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, саден і забою м`яких тканин голови, забою лівого кульшового суглобу та поперекового відділу хребта і була доставлена з місця пригоди до КМКЛ №17, де 11 днів перебувала на стаціонарному лікуванні.
Відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_2 була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ № 9193849 від в межах ліміту 100000 грн. у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».
24 липня 2019 року позивачка подала до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» заяву-повідомлення про настання страхового випадку, на яку ПрАТ СК «ПЗУ Україна» листом № 5881-31 від 31 липня 2019 рокуповідомила представника позивача Левчишину Н.І. про перелік документів, які мають бути надані страховику для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.
05 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою
                                                                        -  4  -
про виплату страхового відшкодування, долучивши копії виписного епікризу, постанови Печерського районного суд м.Києва від 1 квітня 2019 року та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Листом № 9262-31 від 10 грудня 2019 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» повідомило позивачку про перелік документів, які мають бути нею надані для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Задовольнячи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що внаслідок наїзду автомобіля на позивачку і отримання нею тілесних ушкоджень, останній завдано душевних страждань та переживань. При цьому суд виходив з того, що моральна шкода заподіяна позивачці з вини відповідача ОСОБА_2  внаслідок порушення останнім Правил дорожнього руху при керуванні джерелом підвищеної небезпеки, що знаходиться у причинному зв`язку із завданням шкоди.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану моральну шкоду в  деліктних  (позадоговірних) відносинах передбачені ч.1 ст.1167 ЦК України,відповідно до положень якої моральна шкода, завдана особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не дов-еде, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.
З огляду на вимоги закону та встановлені обставини, суд обгрунтовано поклав відповідальність за завдану моральну шкоду на відповідача ОСОБА_2 як винуватця ДТП.
Проте колегія суддів не може погодитися із визначеним судом розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивачки, з наступних міркувань.
Згідно вимог ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд в достатній мірі не врахував обставини справи та надані позивачкою докази, зокрема характер та ступінь ушкоджень, які отримала
                                                                        -  5  -
позивачка в результаті наїзду на неї автомобіля, та послідуюче її лікування, наслідки, які потягло отримання нею тілесних ушкоджень, наявність змін у її житті у зв`язку із травмами та інших обставин, які мають значення для справи.
Також, колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд помилково визначив як неналежний доказ висновок соціально-психологічного дослідження громадської експертизи моральної шкоди № 05-09-19 від 12 вересня 2019 року щодо розміру завданої позивачці моральної шкоди.
Суд першої інстанції правильно вказав, що поданий позивачкою висновок не є висновком експерта у розумінні ст.ст.102, 106 ЦПК України, оскільки відсутні відомості про його складання особою, якій присвоєно кваліфікацію експерта. Водночас суд не врахував, що згідно ст.ст.76, 95 ЦПК України даний висновок відноситься до письмових доказів, оскільки містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. А відтак даний доказ підлягав врахуванню та оцінці у сукупності з іншими доказами.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивачки.
Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів враховує, що внаслідок наїзду автомобіля позивачка отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, саден і забою м`яких тканин голови, забою лівого кульшового суглобу та поперекового відділу хребта і перебувала на стаціонарному лікуванні протягом 11 днів. Обличчя позивачки було понівечене.
В результаті травм та лікування позивачка зазнала фізичного болю та страждань, як і зазнала душевних страждань внаслідок неправомірної поведінки щодо неї з боку відповідача ОСОБА_2 , який не дотримався Правил дорожнього руху.
Окрім того, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень стан здоров`я позивачки погіршився, зокрема відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 , вбачається, що остання після виписки з лікані неодноразово, а саме: 04 лютого, 11 лютого, 27 лютого, 14 травня, 19 червня, 22 жовтня, 29 листопада, 03 грудня 2019 року зверталася до лікаря із скаргами на головний біль та запаморочення і їй було встановлено діагноз: залишкові явища перенесеної закритої черепно-мозкової травми (17 січня 2019 року) у вигляді цефалгічного, вестибуло-атаксичного, астено-невротичного синдромів.
З урахуванням наданих позивачкою доказів, показів відповідача ОСОБА_2  щодо вжиття ним дій до відшкодування збитків, допитаного в якості свідка, та приписів ч.3 ст.23 ЦК України, в тому числі вимог розумності і справедливості, колегія суддів визначає завдану позивачці моральну шкоду у розмірі 35000 грн. 
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 50076 грн. згідно висновку соціально-психологічного дослідження № 05-09-19 від 12 вересня 2019 року, який відповідачем не спростовано, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
                                                            -  6  -
По-перше, відповідно до ст.89 ЦПК України даний висновок як письмовий доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється у взаємозв`язку із іншими доказами.
По-друге, такі доводи свідчать про хибне розуміння позивачкою приниципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
У даній справі позивачка побудувала свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував визначений у висновку розмір моральної шкодив то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить її розмір. З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивачка має довести свої вимоги, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Доводи скарги щодо хибності посилань суду на засади справедливості і розумності при визначенні розміру моральної шкоди, суперечать ст.23 ЦК України, яка прямо покладає на суд обов`язок враховувати ці засади.
Посилання на те, що визначаючи розмір моральної шкоди, суд надав перевагу одним доказам перед іншими без зазначення мотивів, що є порушення права позивачки на справедливий суд, колегія суддів відхиляє. Мотиви прийняття судом рішення наведені у тексті рішення. Незгода з цими мотивами не означає їх відсутність.
Решта доводів апеляційної скарги враховані апеляційним судом при зміні рішення в частині розміру моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог позивачки до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді вартості реабілітації у санаторії в сумі 13800 грн. з наступних міркувань.
Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
З огляду на те, що відповідальність ОСОБА_2 застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в межах ліміту 100000 грн., то спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування.
Згідно ст.6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п.22.1. ст.22 цього Закону).
                                                            -  7  -
Згідно до п.23.1. ст.23 цього Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого.
Відповідно до п.24.1. ст.24 цього Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Відмовляючи у задоволенні вимог до страховика, суд першої інстанції вірно виходив із недоведеності вимог в цій частині з огляду на те, що ОСОБА_1 як не надала страховику документів для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, вказаних у повідомленні ПрАТ СК «ПЗУ Україна» від 10 грудня 2019 року, так і не надала суду доказів про те, що її перебування у санаторії з 27 травня 2019 року по 07 червня 2019 року пов`язане із ДТП і було необхідним за медичними показаннями, як того вимагає п.24.1 ст.24 вищевказаного Закону.
Доводи скарги щодо незаконності рішення в цій частині колегія суддів відхиляє з наступних підстав.
Аналіз змісту ч.1 ст.1166 ЦК України свідчить про те, що за загальним правилом у деліктних правовідносинах шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду (п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).
Отже, особа, яка вимагає відшкодування збитків із деліктних зобов`язань, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст.1166 ЦК України).
Позивачка не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції доказів про те, що її перебування в санаторії пов`язане із ДТП і що в цьому була медично визначена необхідність. Зокрема не надала доказів про те, що це пов`язане із травмами і саме перебування у санаторії визначене лікарями як необхідне за медичними показниками для усунення наслідків травм, отриманих при ДТП.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд у рішенні обійшов увагою вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, що суперечить ст.137 ЦПК України, безпідставні.
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції послався на відсутність до цього передбачених законом підстав, з чим колегія суддів погоджується.
До судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.2 ст.133 ЦПК України).
Згідно приписів частин 1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою
                                                                        -  8  -
допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
В матерілах справи відсутні як договір про надання правової допомоги, укладений між позивачкою та її представником адвокатом Левчишиною О.В., в якому були б  обумовлені розміри оплати за виконану адвокатом роботу, так і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Левчишиною О.В.
Окрім того, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази понесення позивачкою витрат на оплату правничої допомоги.
Це ж стосується доводів про неврахування судом принципу пропорційності з огляду на часткове задоволення вимог, бо як вище вказано, у справі відсутні будь-які витрати позивачки (чеки, квитанції, приходні ордери, тощо) на оплату послуг адвоката.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левчишиної Олени Валентинівни задоволити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2020 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 35000 гривень.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий 
Судді: