Номер провадження: 22-ц/813/1351/20 
Номер справи місцевого суду: 495/7160/15-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Білгород – Дністровської міської ради Одеської області про виділення в натурі частини нерухомого майна, що знаходиться у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був уточнений, до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Білгород – Дністровської міської ради Одеської області про виділення в натурі частини нерухомого майна, що знаходиться у спільній частковій власності.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 є власником 4/16 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які згідно листа КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 21 січня 2015 року №55 складаються з: житлового будинку літ. «Б», загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 55,4 кв.м., житлового будинку літ. «В», загальною площею – 34,5 кв.м., житловою площею – 11,4 кв.м., літньої кухні літ. «К», тамбуру літ. «к», гаражу літ. «М», водопроводу №2, воріт з хвірткою №3, огорожі №4, каналізації №10.
24/100 часток вказаного домоволодіння належать Білгород-Дністровській міській раді Одеської області, 22/100 часток домоволодіння належить ОСОБА_6 , 19/100 часток належать ОСОБА_5 , 10/100 часток володіння належать ОСОБА_7 ..
03 грудня 2009 року Білгород-Дністровською міською радою Одеської області прийнято рішення №878-У щодо виділення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,036 га для обслуговування житлового будинку. Саме на вказаній ділянці розташовані нерухомі об`єкти, що складають 4/16 часток загального домоволодіння.
Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 05 лютого 2015 року №52 надана окрема адреса 4/16 часткам домоволодіння, належної позивачу на праві власності як - АДРЕСА_1 .
Проте, незважаючи на наявність усіх умов для виділення в приватну власність (в натурі) 4/16 часток вказаного домоволодіння, він вже певний час намагається виділити належні йому частки в окрему «одиницю», тобто виділити об`єкти спільної часткової власності, однак здійснити це не вбачається можливим, на підставі зазначеного ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позов у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Білгород – Дністровська міська рада в судове засідання не з`явилися, були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомили.
Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просив суд в їх задоволені відмовити, вказуючи, що у випадку задоволення позовних вимог позивача будуть порушені його права на загальний проїзд до земельної ділянки.
Відповідачка ОСОБА_2 неодноразово надавала заперечення на позовні вимоги позивача, відповідно до яких просила суд в задоволені позовних вимог позивачу відмовити, вказуючи при цьому, що позивач намагається обійти установлений законом позасудовий порядок вирішення питання поділу об`єктів нерухомого майна, ним не надано жодного доказу в підтвердження того, що позивач намагався погодити з іншими співвласниками виділ частки домоволодіння, правовстановлюючі документи на підтвердження права власності позивача на об`єкти – водопровід №2, ворота з хвірткою №3, огорожа №4, каналізація №10 у нього відсутні. Натомість ці об`єкти становлять окрему систему життєзабезпечення усього домоволодіння (вхід до домоволодіння цілого, водопостачання, каналізації тощо), виділення яких в натурі одному зі співвласників домоволодіння за законом не дозволяється, незрозумілим залишається й те, що листом від 21 січня 2015 року за №55 КП «Білгород-Дністровське БТІ» безпідставно та протиправно визначило яке належне позивачеві майно, яке йому не належало та не належить (водопровід №2, ворота з хвірткою №3, огорожа №4, каналізація №10), так і те, що, у наданих позивачем доказів до справи, містяться відомості як про одні й ті самі об`єкти, площа яких змінюється з часу укладання позивачем договору купівлі-продажу частини домоволодіння (житлові будинки літ. «Б», «В», тощо), про об`єкти, які були предметом договору купівлі-продажу, однак, з часом фактично не виявлені (сарай літ. «М») та про об`єкти, які не були предметом договору купівлі-продажу, однак, з`явились в листі КП «БТІ» (гараж літ. «М», тамбур літ. «к», водопровід №2, ворота з хвірткою №3, огорожа №4, каналізація №10). З наведених вище фактів, можна дійти висновку, що різниця у загальній і житловій площах житлових будинків, між придбаною позивачем частиною домоволодіння за договором купівлі-продажу та тією, яка фактично встановлена КП «БТІ» станом на 2013 та 2015 роки; між наявністю/відсутністю об`єктів, які були предметом договору купівлі-продажу частини домоволодіння і в подальшому з`явились або зникли, як окремі об`єкти у листах КП «Білгород-Дністровське БТІ», свідчить про зміни позивачем придбаного ним об`єкта нерухомості, в результаті якої він набув нових якісних характеристик (зміну конфігурації, площі та кількості приміщень, улаштування нових об`єктів, тощо). Тож, посилаючись на постанову ВСУ від 04.12.2013 року (справа №6-130цс13)- згідно якої, об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2017 року позовні вимоги задоволено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток.
Від апелянта ОСОБА_2 втретє надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку обґрунтовано надзвичайною ситуацією в Україні, пов`язаною з пандемією коронавірусу COVID-19.
Матеріали справи не містять відомостей щодо захворювання відповідача ОСОБА_2 або будь-якої із сторін на COVID-19.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Вказана цивільна справа досить тривалий час перебуває у провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі, однак сторона апелянта надавала лише численні заяви про відкладення розгляду справи.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, освідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи мали можливість реалізувати своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні поза межами суду, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила відхилити клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи. 
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).
Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).
За змістом статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначений Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі – Інструкція).
Розділ 3 цієї Інструкції визначає порядок проведення робіт з розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.
Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах, при цьому вказані у правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.
При розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо (пункти 3.1, 3.2, 3.4 Інструкції).
Пунктом 3.3 Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 4/16 частини домоволодіння, що знаходяться у АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 1085 кв.м. (земельна ділянка не приватизована, державний акт на право власності на землю не видавався), та складається в цілому з: кам. бут. житлового будинку літ. «А», житловою площею 103,6 кв.м., загальною площею 154,7 кв.м., кам. бут. житлового будинку літ. «Б», житловою площею 53,9 кв.м., загальною площею 70,3 кв.м., кам. бут. житлового будинку літ. «В», житловою площею 10,9 кв.м., загальною площею 36,0 кв.м., кам`яного підвалу літ. «Д», дерев. вбиральні літ. «Є», цегл. сараю літ. «Ж», цегл. літньої кухні літ. «З», дерев. сараю літ. «І», обш шифер сараю літ. «Л», яч. бет. гаражу літ. «М», саман. літньої кухні літ. «К», споруди №2-6 на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3441 (т.1, а.с. 8), право власності зареєстровано у Комунальному підприємстві «Білгород-Дністровського бюро технічної інвентаризації 26 грудня 2006 року, номер запису:1013 в книзі: 37, реєстраційний номер: 8277177 (т. 1, а.с. 10).
У відповідності до листа №1073 від 16 липня 2014 року КП «Білгород-Дністровське БТІ», станом на 31 грудня 2012 року власниками домоволодіння АДРЕСА_1 були: 22/100 часток – ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 1992 року; 19/100 часток – ОСОБА_5 , на підставі договору дарування від 28 лютого 1998 року; 10/100 часток – ОСОБА_8 , на підставі договору дарування від 08 травня 1998 року; 4/16 часток – ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2006 року; 24/100 часток – міська рада на підставі реєстраційного посвідчення від 19 липня 1991 року (т.1, а.с. 13).
Станом на 18 червня 2013 року домоволодіння в цілому складалось з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 97,1 кв.м., загальною площею 163,1 кв.м., житлового будинку літ. «Б» , житловою площею – 55,4 кв.м., загальною площею 72,1 кв.м., житлового будинку літ. «В», житловою площею – 11,4 кв.м., загальною площею 34,5 кв.м., підвалу літ. «Д», убиральні літ. «Є», сараїв літ. «Ж», «І», «Н», літніх кухонь літ. «З», «К», гаражу літ. «М», споруд №2-10.
У відповідності до листа № 55 від 21 січня 2015 року КП «Білгород-Дністровське БТІ», 4/16 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 складаються з: житлового будинку літ. «Б», загальною площею 72,1 кв. м., житловою площею 55,4 кв. м., житлового будинку літ. «В», загальною площею – 34,5 кв. м., житловою площею – 11,4 кв. м., літньої кухні літ. «К», тамбуру літ. «к», гаражу літ. «М», водопроводу №2, воріт з хвірткою №3, огорожі №4, каналізації №10 (т. 1, а.с. 14).
Рішенням Білгород-Дністровської міської ради №878-V від 03 грудня 2009 року, погоджено передачу земельних ділянок у власність, спільну сумісну власність громадянам м. Білгород-Дністровського для будівництва і обслуговування жилого будинку, будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, згідно списку наведеного у рішенні, зокрема і позивачу ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , а.с. 15-17).
Висновком КП «Білгород-Дністровське БТІ» №892 від 26 квітня 2016 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна встановлено, що за технічними показниками об`єкт за адресою АДРЕСА_1 , що належить позивачу, може бути виділено в натурі в окрему одиницю нерухомості, вказаний склад ідеальної частки позивача, та розраховано залишкові частки інших співвласників (т. 1, а.с. 122).
Відповідно до заяви підписаної ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 23 квітня 2013 року та посвідченою приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Холудєєвою С.М., зареєстрованою за № 869, 870, 871, 872, співвласники не заперечують проти оформлення ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0363 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 2, а.с. 30).
Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №52 від 05 лютого 2015 року «Про надання окремої адреси частині домоволодіння по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 », на підставі заяви ОСОБА_3 було вирішено надати частині домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 72,1 кв. м., в т.ч. житловою – 55,4 кв.м. , житлового будинку літ. «В», загальною площею 34,5 кв. м., в т.ч. житловою – 11,4 кв.м., літньої кухні літ. «К» з тамбуром літ. «к», гаражу літ. «М» та належить ОСОБА_3 , окрему адресу – АДРЕСА_1 . У цьому рішенні виконкому міської ради зазначено, що частка ОСОБА_3 відокремлена забором від решти домоволодіння та може бути виділена із складу домоволодіння з наданням окремої адреси (т. 1, а.с. 12).
За таких обставин, задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, з урахуванням того, що розмір частки позивача в домоволодінні визначений, є технічна можливість виділу частки відповідно до часток співвласників, виділена земельна ділянка площею 0,036 га для обслуговування належного позивачу домоволодіння, погодженого із сусідніми землекористувачами, наявна окрема юридична адреса належних позивачу 4/16 часток домоволодіння, відповідачами не надано доказів порушення їх прав виділенням в натурі 4/16 часток позивача в домоволодінні АДРЕСА_1 . Тому виділ ОСОБА_3 в натурі 4/16 частки в домоволодінні АДРЕСА_1 , які складаються з: житлового будинку літ. «Б», загальною площею 72, 1 кв.м., житловою площею 55,4 кв.м.; житлового будинку літ. «В», загальною площею 34, 5 кв.м., житловою площею 11,4 кв.м.; літньої кухні літ. «К», тамбуру літ. «к»; гаражу літ. «М»; воріт з хвірткою № 3, огорожі № 4, каналізації № 10 з припиненням право спільної часткової власності ОСОБА_3 у домоволодінні АДРЕСА_1 є технічно можливим та відповідає його частці у праві спільної часткової власності на домоволодіння.
Посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що виділ позивачу ОСОБА_3 воріт з хвірткою № 3, огорожі № 4, каналізації № 10, які становлять окрему систему життєзабезпечення усього домоволодіння, порушує її право власності на належну їй частку спірного домоволодінні, не приймається до уваги за таких підстав. 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_2 не доведено належним чином заперечення на позов, а саме, відсутність правових підстав для визначення ідеальної частки, належної позивачу, в натурі з припиненням права спільної часткової власності та порушення прав відповідачів. 
Так, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні одних і тих самих норм права – ч. 2 ст. 183, ч.ч. 1, 2 ст. 364, ст. 358 ЦК України, Верховній Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року по справі № 6-12цс13 дійшов до такого правового висновку, а саме, «виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 364, 367, 376 ЦК України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що, «оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №520/1305/16 (провадження №61-29620св18) Верховний Суд виходив з того, що «правова природа спільної часткової власності полягає у тому, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення обсягу прав співвласників. Кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Порядок користування майном, який складається між співвласниками, не завжди відповідає їх ідеальним часткам у праві власності, тобто виникає відхилення розміру реальної частки від ідеальної, проте такий порядок користування не змінює розмір частки співвласника у праві спільної власності, визначений правовстановлюючими документами».
Аналізуючи зазначені норми права, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи встановлені судом першої інстанції обставини, що мають значення правильного вирішення справи, докази, надані сторонами у справі, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що виділ його частки із майна, що є у спільній часткової власності, можливий, оскільки при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється окрема площа (житлова та підсобна), яка є ізольованою від приміщення інших співвласників, має окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складає окремий об`єкт нерухомого майна.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. 
У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Отже, позивач ОСОБА_3 мав право на захист свого права у випадку порушення його відповідачами, співвласниками, й у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідачі порушують його право на виділ його частки нерухомого майна, що є у спільній часткової власності, в натурі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту шляхом виділу ОСОБА_3 в натурі 4/16 частки в домоволодінні АДРЕСА_1 , які складаються з: житлового будинку літ. «Б», загальною площею 72, 1 кв.м., житловою площею 55,4 кв.м.; житлового будинку літ. «В», загальною площею 34, 5 кв.м., житловою площею 11, 4 кв.м.; літньої кухні літ. «К», тамбуру літ. «к»; гаражу літ. «М»; воріт з хвірткою № 3, огорожі № 4, каналізації №10 з припиненням право спільної часткової власності ОСОБА_3 у домоволодінні АДРЕСА_1 .
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року,«Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року,«Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в права власності навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
До цього правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15.
Системний аналіз наведених норм права, правового висновку Верховного Суду України, правового висновку Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій – принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також безпідставними є доводи відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку наявним у справі доказам, наданим відповідачкою.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову задоволенні позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 29 жовтня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік