Постанова
Іменем України
 
02 листопада 2020 року
місто Київ
 
справа № 351/1178/15-ц
провадження № 61-1504св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів:  Василишин Л. В., Максюти І. О., Матківського Р. Й.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у лютому 2015 року звернувся до суду із позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 30 січня 2014 року між ним та його дружиною ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з однієї сторони, та їхнім сином ОСОБА_2 , з іншої, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Лесею Михайлівною.
Про факт укладення цих договорів позивач дізнався під час розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до нього та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Джурівської сільської ради, свідоцтва про право власності на житловий будинок, договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності на майно.
Позивач зазначив, що згадані договори купівлі-продажу є недійсними, так як укладені під впливом помилки. Підписуючи оскаржувані договори, він та його дружина думали, що укладають договори довічного утримання, оскільки на момент їх укладення вони потребували сторонньої допомоги, а їх син, ОСОБА_2 , обіцяв доглядати за ними.
Недійсність оспорюваних правочинів полягає у тому, що згідно з їхніми умовами позивач та його дружина отримали від відповідача грошові кошти в розмірі 85 846, 00 грн за будинок та 43 125, 00 грн за земельну ділянку, хоча насправді будь-яких коштів їм не було сплачено, вони не могли їх вимагати, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання.
Зазначив, що предметом договору не могли бути весь житловий будинок і земельна ділянка, оскільки спірне будинковолодіння належало позивачеві, його покійній дружині ОСОБА_3 , синові ОСОБА_4 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_5 і їх дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності членів колгоспного двору по 1/6 частині, оскільки названі особи постійно проживають навіть після виписки з господарства. Тому предметом договору щодо відчуження спірного майна могла бути лише 1/6 частина майна, належна позивачеві, та 1/6 частина майна, належна його дружині.
Позивач також зазначив, що він та його покійна дружина у зв`язку з похилим віком не могли прочитати зміст підписаних ними договорів, оскільки у них обох були проблеми із зором (катаракта), через поганий слух не чули, що їм читав нотаріус та вважали, що підписують договір довічного утримання. Втім, їх син, відповідач у справі, свою обіцянку не виконав. Під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку 
(адреса: АДРЕСА_1 та земельної ділянки під будинком приватним нотаріусом допущено порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
На підставі статті 229 ЦК України ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними та скасувати договір купівлі-продажу житлового будинку від 30 січня 2014 року № 164, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 січня 2014 року №165, посвідчені приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л. М.
Стислий виклад заперечень сторони відповідача
Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у зв`язку з безпідставністю.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності помилки під час укладення спірних правочинів, зокрема, щодо неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Самі по собі посилання позивача на те, що він, нібито укладаючи спірні договори купівлі-продажу житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки, не міг добре бачити та чути зміст спірних договорів купівлі-продажу через його поганий зір та поганий слух, не можуть бути свідченням того, що він не розумів природу правочину, своїх прав та обов`язків.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 30 січня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л. М. за реєстровим номером № 164, в частині відчуження ОСОБА_1 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 січня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л. М. за реєстровим номером № 165, в частині відчуження ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0, 2500 га, кадастровий номер 2622581801:02:003:0050.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд врахував, що встановлені обставини справи дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 , як людина похилого віку, за станом здоров`я, потребуючи стороннього догляду та матеріальної допомоги, укладаючи спірні договори, помилявся щодо їх правової природи, вважаючи, що уклав договір довічного утримання.
Разом з тим, апеляційний суд звернув увагу на обставину відчуження житлового будинку та земельної ділянки двома продавцями - співвласниками зазначеного майна, які володіли об`єктами нерухомості на праві часткової власності - по 1/2 частці кожен. Тому суд апеляційної інстанції вважав підставними вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними оспорюваних договорів, проте в частині відчуження належного йому нерухомого майна: 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки.
Доводи позивача щодо недійсності договору з підстав введення його в оману не знайшли свого підтвердження. Також відхилені доводи позивача щодо недійсності договорів у зв`язку з існуванням права власності членів колгоспного двору на спірне майно, оскільки такі обставини спростовані рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у справі № 351/1018/15-ц.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у січні 2019 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року та залишити без змін рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що:
-          суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема правила статті 229 ЦК України;
-          апеляційний суд залишив поза увагою та не надав оцінки показанням свідків ОСОБА_9 , приватного нотаріуса Курилюк Л. М.; копіям заповітів, посвідчених 16 жовтня 2007 року секретарем Джурівської сільської ради, відповідно до яких спадкоємцем майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є їхній син ОСОБА_2 ;
-          вважаючи, що оспорювані договори не направлені на реальне настання правових наслідків, апеляційний суд не врахував, що заявник дозволив позивачу проживати у будинку та передав йому кошти на утримання будинку, сплату житлово-комунальних послуг;
-          апеляційний суд не врахував встановлені фактичні обставини рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у справі № 351/1018/15-ц.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
(далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у січні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Джурівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області 13 грудня 2010 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належав на праві часткової власності (по 1/2 частці) будинок, який знаходиться на АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку 104, 4 кв. м, житлова площа 61, 40 кв. м.
Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були власниками земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Площа земельної ділянки, що відчужується, складає 0, 25 га у межах, які визначені в натурі (на місцевості) і закріплені межовими знаками. Кадастровий номер 2625281801:02:003:0050. Частки у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - по 1/2. Така обставина підтверджується також свідоцтвами про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, які видані 30 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_3 та 05 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_1 .
Між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) 30 січня 2014 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого продавці передають у власність покупцю, а покупець приймає і оплачує за житловий будинок АДРЕСА_1 (пункт 1).
Згідно з пунктом 2 цього договору житловий будинок, що відчужується, належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Джурівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області 13 грудня 2010 року на підставі рішення цієї ж ради від 23 вересня 2010 року № 75, зареєстрованого у Реєстрі прав власності на нерухоме майно Обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 21 грудня 2010 року, номер запису 251 в книзі 1, реєстраційний номер 32342305.
Житловий будинок, що відчужується, розташований на земельній ділянці площею 0, 2500 га, кадастровий номер 2625281801:02:003:0050, житлова площа 61, 40 кв. м, загальна площа 104, 4 кв. м.
Правочин посвідчений у м. Снятин приватним нотаріусом Снятинського нотаріального округу Курилюк Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 164.
Також 30 січня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавці передали, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Площа земельної ділянки, що відчужується, складає 0, 25 га у межах, які визначені в натурі (на місцевості) і закріплені межовими знаками. Кадастровий номер 2625281801:02:003:0050. Земельна ділянка відчужується без зміни її цільового призначення.
Відповідно до пункту 2 цього договору земельна ділянка, що відчужується, належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 30 липня 2013 року Реєстраційною службою Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, індексний № 7264920. Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено Лосєвою Н. А. , державним реєстратором Реєстраційної служби Снятинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, 16 липня 2013 року, номер запису про право власності 1931760, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав 121131626252, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 05 листопада 2013 року Реєстраційною службою Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, індексний № 12211460. Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено Лосєвою Н. А. , державним реєстратором реєстраційної служби Снятинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, 16 липня 2013 року, номер запису про право власності 1931586, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав 121131626252.
Правочин посвідчений у м. Снятин приватним нотаріусом Снятинського нотаріального округу Курилюк Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 165.
Суд першої інстанції встановив, що не заперечувалося сторонами, що продавці зазначених об`єктів нерухомості ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є батьком та матір`ю покупця ОСОБА_2 .
Згідно зі свідоцтвом про смерть, серії  НОМЕР_1 , дружина позивача (мати відповідача) ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою похилого віку.
Відповідно до посвідчення №  НОМЕР_2 , виданого 12 вересня 2005 року Управлінням праці та соціального захисту населення Снятинського районної державної адміністрації, ОСОБА_1 є інвалідом першої групи ВВВ.
Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 1396, складеною 01 липня 2013 року Івано-Франківською МСЕК, ОСОБА_1 , 1927 року народження, група інвалідності перша, клініко-функціональний діагноз - вікова дегенерація сітківки обох очей, супутнє захворювання - артирапія правого ока, катаракта правого ока, ступінь обмеження - потребує стороннього догляду.
За даними виписок від 07 серпня 2015 року № 34215 із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 у хворого скарги на пониження слуху на обидва вуха, шуми у вухах і голові. Хворіє протягом багатьох років. Неодноразово звертався до лора: 23 квітня 2008 року, 16 жовтня 2011 року, 16 грудня 2013 року. Обстежувався, отримував курс лікування. Рекомендовано слухопротезування. Також поставлено діагноз - катаракта правого ока, артирапія правого ока.
Апеляційний суд дійшов висновку, що представлені медичні документи свідчать про те, що ОСОБА_1 на момент укладення спірних договорів страждав на низку захворювань, пов`язаних із вадами зору і слуху, окрім того, є особою, яка потребувала стороннього догляду.
Відповідно до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 приблизно два роки до розгляду справи судом першої інстанції у господарстві позивача був конфлікт, який виник між позивачем та його сином ОСОБА_2 , останній виганяв ОСОБА_1 з подвір`я, де той проживає. Догляд за перестарілим батьком ОСОБА_1 та його покійною дружиною здійснював старший син ОСОБА_4 ОСОБА_1 скаржився, що ОСОБА_2 шляхом обману змусив його підписати договір купівлі-продажу. Відповідач допомоги позивачу не надає.
У 2010 року до Виконавчого комітету сільської ради звернулося подружжя ОСОБА_1: ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 про виготовлення дубліката правовстановлюючих документів на будинковолодіння на АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено. ОСОБА_3 розповідала, що оформили з чоловіком право власності на спірний житловий будинок на сина ОСОБА_2 . Раніше на його користь був складений заповіт.
ОСОБА_2 проводив у будинку ремонти.
Допитана у судовому засіданні апеляційного суду приватний нотаріус Курилюк Л. М. пояснила, що дійсно здійснювала оформлення двох договорів купівлі-продажу для ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Оформлення відбулося у м. Снятин у приміщенні нотаріальної контори, у присутності усіх учасників правочину особисто: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їхнього сина ОСОБА_2 . Будь-яких виїздів за місцем проживання вона не здійснювала. Всі сторони, у тому числі і ОСОБА_1 , особисто прочитали та підписали договори, будь-яких зауважень чи заперечень не висловлювали. На запитання до них, чому саме купівля-продаж, пояснили, що між ними все узгоджено. Щодо коштів, сторони пояснили, що розрахунок між ними проведено. Вважала, що позивач розумів значення своїх дій, оскільки без будь-яких застережень підписався, скарг на зір та слух не виявляв. Через деякий час у неї оформляв інші документи, копії яких може представити суду.
Відповідно до наданого для огляду Реєстру реєстрації нотаріальних дій у формі книги, прошнурованої та пронумерованої за період з 02 січня 2014 року до 16 червня 2014 року, за порядковими номерами 164 та 165 записано про вчинення реєстрації договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , містяться відповідні підписи.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, зазначив, що підписав договори купівлі-продажу під впливом помилки, вважаючи, що укладав договори довічного утримання. Як на правові підстави позову, ОСОБА_1 посилався на правила статті 229 ЦК України.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі 
№ 6-93цс16 сформулював висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову з огляду на таке.
Установивши, що ОСОБА_1 на момент вчинення оспорюваних правочинів мав вади зору та слуху, вже був особою похилого віку, за станом свого здоров`я потребував стороннього догляду і допомоги, а будинок, який є предметом договору купівлі-продажу, є єдиним житлом позивача та після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_1 продовжував проживати у ньому та сплачувати за отримані житлово-комунальні послуги, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними за статтею 229 ЦК України, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.
У справі, яка переглядається, позивач не заявляв вимог з підстав, передбачених статтею 235 ЦК України, і судами не встановлено факту укладення сторонами договору купівлі-продажу для приховання іншого правочину - договору довічного утримання, який вони насправді вчинили, не встановлено дійсних умов договору довічного утримання, погоджених його сторонами. Неправильне сприйняття лише однією стороною фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, не є підставою для визнання його удаваним.
З врахуванням встановлених фактичних обставин справи обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 мав за мету укладення договору довічного утримання, а, підписавши оспорювані договори купівлі-продажу, неправильно сприймав фактичні обставини правочинів, що вплинуло на його волевиявлення, тому ці договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 229 ЦК України.
Враховуючи, що ОСОБА_1 у касаційному порядку не оскаржував постанову апеляційного суду, зокрема в частині відмови у задоволенні позовних вимог, Верховний Суд у цій частині не переглядав рішення апеляційного суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Вирішуючи спір, що виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, належним чином дослідив наявні у справі докази і дав їм відповідну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Посилання заявника на те, що апеляційний суд залишив поза увагою та не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_9 , Верховний Суд відхиляє, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що зазначена особа була допитана судом першої інстанції як свідок, зокрема, у матеріалах справи відсутня присяга свідка ОСОБА_9 та попередження її про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частин третьої, п`ятої та шостої статті 230 ЦПК України перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: «Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи». Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи.
За правилом частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував показання свідка приватного нотаріуса ОСОБА_16 , також відхилені Верховним Судом, оскільки апеляційний суд здійснив системний аналіз та оцінку зібраних у справі належних та допустимих доказів, у тому числі і показань цього свідка.
Врахуванню не підлягають також доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив заповітів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , складених на користь ОСОБА_2 , оскільки складення заповіту на користь заявника безпосередньо не впливає на дійсність чи недійсність оспорюваних правочинів у справі, яка переглядається, не підтверджує дійсних намірів ОСОБА_1 у момент підписання цих договорів купівлі-продажу.
Доводи касаційної скарги про те, що вважаючи, що оспорювані договори не направлені на реальне настання правових наслідків, апеляційний суд не врахував, що заявник дозволив позивачу проживати у будинку та передав йому кошти на утримання будинку, сплату житлово-комунальних послуг, не знайшли свого підтвердження, спростовані встановленими обставинами справи та зводяться до формального непогодження із оскаржуваним судовим рішенням.
Посилання заявника на те, що апеляційний суд не врахував встановлені фактичні обставини рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у справі № 351/1018/15-ц, також підлягають відхиленню. Заявник не зазначив, які саме встановлені фактичні обставини згаданим рішенням суду не врахував апеляційний суд у справі, яка переглядається, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Верховний Суд врахував, що навпаки рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у справі № 351/1018/15-ц встановлено, що ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Пояснив, що не пам`ятає, коли виписався позивач ОСОБА_4 . Відповідач, його син ОСОБА_2 , повинен був його утримувати, також проводив ремонт у будинку, проте за його, ОСОБА_1 , кошти, допомагав з меблями.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00).
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленої постанови не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                      С. О. Погрібний
 
                                                                                                І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                В. В. Яремко