Справа № 127/10328/20
Провадження № 22-ц/801/1715/2020
Категорія: 55
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року	Справа № 127/10328/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
з участю секретаря судового засідання Безрученко Н. Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про спростування недостовірної інформації, встановлення факту незаконного заволодінням майном, витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Федчишена С. А. від 20 липня 2020 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення), –
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду цим позовом, за яким просив:
-визнати, що відомості, викладені ОСОБА_2 у поясненні на ім`я начальника Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шуляка В. О. не відповідають дійсності, є завідомо неправдивими (фальшивими), спробую дуріння;
-встановити факт незаконного заволодіння ОСОБА_2 майном Кредитної спілки «Злагода» (далі КС «Злагода»), на яке державним виконавцем 14 липня 2015 року накладено арешт;
-зобов`язати ОСОБА_2 упродовж десяти днів повернути з незаконного володіння майно до Державної виконавчої служби для припинення з ним шахрайських дій по акту, складеному комісією з участю слідчого Вінницького відділу національної поліції, який в рамках кримінального провадження здійснює розслідування злочинів КС «Злагода», представника міської ради, державного виконавця, незалежних членів спілки з числа вкладників, в тому числі позивача.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що КС «Злагода» має борг перед ним, що протягом чотирьох років підлягає примусовому стягненню за виконавчим провадженням, яке перебуває на виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі відділ ДВС), який повертає виконавчий документ без виконання через відсутність у боржника майна та коштів, на які можливо звернути стягнення.
14 липня 2015 року майно КС «Злагода» було описано державним виконавцем і на нього накладено арешт. Незважаючи на це без законних підстав зазначеним майном заволодів ОСОБА_2 . Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року визнано незаконним обрання головою КС «Злагода» ОСОБА_3 . Цією постановою встановлено відсутність спостережної ради спілки, її некерованість та неспроможність відновити діяльність і приймати рішення, а тому зазначення ОСОБА_2 у поясненні на ім`я начальника відділу ДВС про наявність органів управління КС «Злагода» та їх відмови від повернення арештованого майна, а також його правомочність представляти інтереси спілки, без зазначення кола доручень, умов і оплати як за послуги представництва, так і за зберігання (майна КС «Злагода»), що за звичаєм (ділового обороту) укладається у письмовій формі, не відповідає дійсності («цим фактом видається фальшування», як зазначено у позовній заяві).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 червня 2020 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове по суті позову і доповнень до нього.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд фактично ухилився від перевірки зазначених у позовній заяві обставин, а також нових обставин, що свідчать, на думку позивача, про позапроцесуальні стосунки відповідача з органами та посадовими особами Державної виконавчої служби та суду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
Так, суд першої інстанції всупереч приписам пунктів 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України не встановив правовідносин сторін та правової норми, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, формально пославшись недоведеність позовних вимог. Тобто рішення суду першої інстанції фактично не містить мотивувальної частини, зокрема зазначення: фактичних обставин справи, встановлених судом, та змісту спірних правовідносин; доказів, відхилених судом, та мотивів їх відхилення; мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування (пункти 1 – 6 частини четвертої статті 265 ЦПК України).
Як можна зрозуміти зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, звертаючи із цим позовом до суду ОСОБА_1 вимагав визнати відомості, викладені ОСОБА_2 у поясненні на ім`я начальника відділу ДВС Шуляка В. О. такими, що не відповідають дійсності, встановити факт незаконного заволодіння відповідачем майном КС «Злагода» та витребувати це майно з його незаконного володіння. При цьому посилався на те, що він є вкладником КС «Злагода» і одночасно стягувачем у виконавчому провадженні про стягнення з спілки суми вкладу, а надане ОСОБА_2 пояснення про те, що КС «Злагода» в особі голови та членів спостережної ради відмовились отримати описане 14 липня 2015 року майно, зберігачем якого він призначений 25 вересня 2018 року, у зв`язку із відсутністю місця зберігання, а також про те, що він є одночасно представником КС «Злагода» згідно з довіреністю від 16 травня 2019 року, перешкоджає, на його думку, виконанню судового рішення про стягнення суми вкладу на його користь.
Апеляційним судом встановлено, що Вінницьким міським судом Вінницької області 04 листопада 2015 року видано виконавчий лист на виконання рішення цього суду від 20 жовтня 2015 року про стягнення з КС «Злагода» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суми вкладу за договором № 2568дВ, укладеним між ОСОБА_4 та КС «Злагода», а також договором № 2464дВ, укладеним між ОСОБА_1 і КС «Злагода», в сумі 218209 грн 55 к., 5000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди та 12 грн 50 к. витрат, пов`язаних із підготовкою справи (а. с. 4).
26 листопада 2019 року ОСОБА_2 надав на ім`я начальника відділу ДВС Шуляка В. О. пояснення про те, що КС «Злагода» в особі голови та членів спостережної ради відмовились отримати описане 14 липня 2015 року майно, зберігачем якого він призначений 25 вересня 2018 року, у зв`язку із відсутністю місця зберігання, а також про те, що він є одночасно представником КС «Злагода» згідно з довіреністю від 16 травня 2019 року (а. с. 2).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 5 цього Кодексу установлює, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Як видно зі змісту позовної заяви та пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підставою його звернення за судовим захистом стало тривале невиконання судового рішення про стягнення з КС «Злагода» на його користь суми вкладу, а метою – отримати суму вкладу в КС «Злагода».
Способи захисту цивільних прав установлені у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Очевидно, що способом захисту права вкладника кредитної спілки на повернення вкладу є примусове виконання обов`язку в натурі шляхом стягнення суми вкладу.
Такий спосіб був реалізований ОСОБА_1 , в наслідок чого він отримав судовий захист свого права рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності – суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, – за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Отже, після ухвалення рішення і до його повного виконання реалізація відновлення права особи із площини матеріально-правових відносин сторін (потерпілої особи та особи порушника права – позивача і відповідача) трансформується у площину процесуально-правових відносин, учасниками яких є, зокрема стягувач, боржник і виконавець.
Захист прав сторін цих правовідносин урегульований, зокрема нормами Розділів VI та VII ЦПК України.
Так, у випадку неналежного виконання виконавцем обов`язків, передбачених частиною другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
При цьому пояснення, які відбирає виконавець під час здійснення відповідних виконавчих дій, наприклад задля встановлення місця знаходження майна боржника є одним із видів інформації, на підставі якої приймаються відповідні рішення виконавця і не впливає на права та обов`язки сторін виконавчого провадження (як будь-яка інша інформація, отримана в процесі здійснення відповідної діяльності державних органів, їх службових і посадових осіб, відомості, викладені в таких поясненнях, підлягають перевірці виконавцем на предмет їх достовірності та достатності), а отже такі відомості (їх спростування) не може бути предметом судового захисту прав сторони виконавчого провадження.
Право на спростування недостовірної інформації має особа, чиї особисті немайнові права порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї такої інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Пояснення ОСОБА_2 будь-якої інформації про ОСОБА_5 та (або) членів його сім`ї не містить, а тому вимога про спростування відомостей, викладених у цьому поясненні, задоволенню не підлягає через безпідставність.
Право на витребування майна з чужого незаконного володіння належить виключно власникові майна (стаття 387 ЦК України). 
Зі змісту позовної заяви та пояснень ОСОБА_1 видно, що майно, яке він вимагає витребувати у відповідача (без його будь-якої конкретизації) належить не йому особисто, а юридичній особі – КС «Злагода», жодних повноважень на представництво інтересів якої позивач немає, а тому така вимога також є безпідставною.
Незаконність заволодіння майном – це обставина, що підлягає встановленню за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, а самостійна позовна вимога, тобто предмет спору – матеріально-правова вимога про захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу особи). 
Отже, хоча й суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про відмову у позові, але при цьому не встановив правовідносин сторін та не застосував до них норм матеріального права, якими вони регулюються, а тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового – про відмову у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, –
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове.
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, встановлення факту незаконного заволодінням майном, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2020 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                       О. В. Ковальчук